8 A. Aigner Lajos. 



Még a kórházban is nagy képét festette képzeletben tovább. 

 Éjjel, ha felébredt a morphiumos álomból és a lecsavart villamos 

 lámpák kék és rózsaszín fénye a fehér falakra verődött, saját képe 

 hajnalhasadásának nézte. Néhány nappal a végzetes láz beállta 

 előtt már vázlatkönyvet is kért, hogy a kórházi betegekről tanul- 

 mányokat rajzolhasson, »Judith« képét pedig haza küldte Vere- 

 bélyre, hogy, a mint felgyógyulva hazaérkezik, azonnal fol^'tathassa 

 a munkát. 



Nem folytatta soha. 



1902. márczius 26-án hajnalban lehunyta szemét örök 

 álomra. 



N é c s e y egj^éniségének jellemzéséül vissza kell térnünk 

 arra az 1000 lepke-portraitre, a mit festett. Képzeljük el azo- 

 kat a tulajdonságokat, melyek ennek a munkának elvégzéséhez 

 szükségesek voltak és a melyek abban világosan megnyilatkoznak. 

 Véghetetlen türelem és szorgalom, és valóságos szeretetteljes oda- 

 adás kellett ahhoz. Evekig, mindennap egy-két lepkét festett. Hogy 

 ezt megtehesse, otthon ülő természetűnek kellett lennie és tényleg 

 olyan is volt. Társaságba nem járt, se otthon, se Budapesten ; 

 csak Kolozsvártt tért el rendes szokásától, de itt aztán oly ismeret- 

 ségeket kötött, melyek reája végzetessé váltak. 



O magát embergyűlölőnek tartotta, de nem volt az. Hogy a 

 falusi intelligentiát kerülte, hogy hozzá nem illő emberek közzé 

 nem járt, az ép úgy nem szorul magyarázatra, mint az, hogy a 

 fővárosi szalonok léhaságai után nem vágyakozott. Tény, hogy 

 zárkózott természetű volt, de nem annyira emberkerülő, mint inkább 

 idejével fukarkodó. Mert ha elvégezte azt a napi munkát, mel^'et 

 magának eleve kitűzött, szívesen kereste fel ismerőseit a kávéház- 

 ban, vagy eljárogatott az entomologusok társaságába s ilyenkor 

 igen kedélyes szokott lenni. Engem gyakran látogatott meg, hol 

 egy-egy lepke ügyében, melynek meghatározásával nem boldogult, 

 vagy érdekes példányok bemutatása miatt s il\' alkalmakkor fel is 

 tárta előttem a szívét. Viszont én is több ízben kerestem fel őt s 

 egyik alkalommal láthattam a készülő festményét, a Nagy Babylont 

 is, melyet bizony nem mindenkinek mutatott. Nagyon vázlatos 

 volt még akkor a kép, úgyszólván csak a nyargaló nő alakja volt 

 annyira-mennyire kész ; de épen ez az alak, a maga nyers reális" 

 musával, nem tudta tetszésemet megnyerni sehogy sem. Annál inkább 

 gyönyörködtem lepke képeiben és jó karban tartott szép és gazdag 

 Jepke-gyűjtemén\ében, melyet az Erdél\'i Múzeum-Egyletre hagyott- 



