A hernyók táplálkozása. 73 



lésen esik át, mint az utóbbi, igy pl. az Ocneria dispar, Orgyia 

 antiqna. 



A vedlés azonban színbeli változásokkal is jár, melyekre nézve 

 azt a theoriát állították fel, illetve alkalmazták, mely szerint a her- 

 nyók egyik része védő vagy ovó színezettel bír, azaz mel^'nél fogva 

 ellenségeire nézve kevésbbé válik szembetűnővé, más részük pedig 

 daczoló színt visel, melylyel ellenségeit mintegy kihívja, de egyúttal 

 figyelmessé is teszi arra (a mi bizonyításra még nagyon rászorul), 

 hogy testük oly anyaggal bír, amely rrjuk (pl. a madarakra) nézve 

 ártalmas. Ehhez képest ennek a tannak hívei a vedlési színválto- 

 zást azzal magyarázzák, hogy sok esetben a fiatal hernyó védő- 

 színnel bír, és csak később ölti fel a daczolószint {Deilephila Etiphor- 

 biae) vagy viszont {Sattirnia pavonia). Ebben a tekintetben némely 

 fajnak egyedei nem viselkednek mindig egyformán ; így pl. a Dei- 

 lephila elpenor egyes hernyója az utolsó vedlésnél zöld színt ölt, 

 holott a legtöbb barna marad végig, viszont a Maniestra persica- 

 riae hernyójának többsége a zöld védszin mellett marad és csak 

 egyese válik barnává ; a Noíodonta tremida hernyói pedig rend- 

 szertelenül össze- v'ssza változnak és hol zöld szín védpalástjába 

 burkolódzanak, hol a barna szín dacz vértjét öltik magukra, vagy 

 mindvégig megmaradnak vagy az egyik vagy a másik mellett, s 

 azzal az egész tant mintegy kigúnyolni látszanak. 



.A vedlés alkalmával azonban gyakian a test alakja is változik ; 

 pl. az Aglia tan fiatal hernyójának öt hosszú kettős tüskéje va - 

 melyek minden vedlésnél rövidülnek s a kifejlett hernyón teljesen 

 eltűnnek. Az ily jelenségek a trópusokban sokkal gyakoribbak. 



A vedlésben, mind szabadban mind fogságban, számos hernyó 

 pusztul el. Klső hátrányos befolyásként felemlítendő, hogy az olykor 

 napokig tartó táplálkozási szünet a növekvést megakasztja. Továbbá 

 kénytelen a hernyó természetes állását felhagyni ; tehetetlenné válik, 

 nem bír se metiekülni, se védekezni, és midőn régi bőrét leveti, 

 oly puha s oly érzékeny, hogy szőrei, tüskéi vagy eg3'éb védő 

 eszközei egyelőre hatástalanokká válnak. 



Számos hernyó azonban vedlésközben elpusztul, a nélkül, 

 hogy észrevennénk valami külső okot. Ezt nagyobb selyemtenyész- 

 dékben sok ízben tapasztalták. Ebből arra lehet következtetni, hogy 

 azon szervek :s, melyek a vedlés processusában közvetlenül részt 

 nem vesznek, ilyenkor rendkívül érzékenyek s az infectióra 

 hajlandók. 



.Azoknál a hernyóknál, melyek nagyobb tüskéket s egyéb ki- 

 növéseket viselnek, nagy a veszel}^, hogy azokban csonkulást 



