18 



{Snbulo campeslris.) 



hos de amerikanske Hjorte i mere paafaldende Grad end hos den Gamle Verdens Hjorte 

 liave rettet sig efter Vilkaarene for Livet; Arter, der liave levet i Overflod af Føde og 

 under ogsaa ellers lykkelige Kaar, have faaet, eller beholdt, anselige Horn; Arter, der have 

 levet under mindre heldige Kaar, have forst og fremmest indskrænket de overflødige Pry- 

 delser. Kort sagt, det er neppe muligt at sige, hvilken Hornform der er den oprindeligste 

 hos de amerikanske Hjorte; men der er Sandsynlighed for, at den helt simple Form 

 ikke er det^). 



For Lemmernes Vedkommende er Forholdet et lignende som for Flornenes. I al 

 Almindelighed maa det vel kunne siges, at kortbenede Hjorte ere oprindeligere, i denne 

 Henseende, end mere langbenede Slægtninge; men hvor Forskjellighederne ere saa lidt 

 vægtige som blandt de amerikanske Hjorte, kun visende sig i Lemmeknoglernes mindre 

 eller større Langstrakthed, er det ikke muligt at sige, hvad der er oprindeligt, og hvad 

 ikke; lige saa vist som at en kortbenet Hjort kan faa langbenede Efterkommere, bedre 

 uddannede som Løbere, lige saa godt maa det modsatte kunne ske. 



De fire Hjorte, der kjendes fra Lagoa Santa, synes klart at vise, hvorledes deres 

 Egenskaber i Horn og Lemmer ere afhængige af deres Kaar. Paa de rigeste Græsgange, i 

 sumpede, forholdsvis aabne Egne, lever Subulo paludosus. Den er den største af Arterne, 

 med svære, stærkt grenede Horn, og højbenet, vant som den er til at løbe; den har ikke 

 let ved at skjule sig for sine Fjender. Paa de aabne tørre Sletter med rigeligt Græs, men 

 i fattigere Kaar end S. paludosus, lever S. campeslris. Den er mindre, men dog anselig, 

 og har svagere Horn med færre Grene; og den er ligeledes højbenet, vant til at løbe 

 langt. I Urskoven, hvor Jorden under Træerne er forholdsvis bar, hører S. rufus hjemme. 

 Den er endnu mindre; Hornene ere ganske simple Spidser; og den er kortbenet, vant til at 

 undgaa sine Fjender ved at skjule sig, mere end ved at løbe. I den forholdsvis aabne tørre 

 Campos-Skov lever S. simplicicomis. Den er kun lille og spinkel og har simple Horn ; 

 men den har længere Lemmer end S. rufus, mere vant som den er til at maatte løbe. 



Kan det ikke siges, hvorledes Afstamnings-Forholdene ere mellem Hjortene fra 

 Lagoa Santa i Henseende til Hornenes og Lemmernes Udvikling, er det derimod saa godt 

 som sikkert, at Subulo campeslris og S. paludosus i Formen af de øvre Kindtænder vise 

 større Oprindelighed end 5. simplicicomis og S. rufus i at mangle eller næsten mangle 

 Bikamme. At have Bikamme paa de øvre Kindtænders Kroner, strækkende sig Ira de 

 indre Spidser udefter, er vel ingen Sjeldenhed blandt Hjorte, end ikke hos de oprindeligste 

 Former; men at have dem saa paafaldende stærke som hos S. simplicicomis og S. rufus 

 maa være en høj Egenskab; det ser ud, som om Tænderne hos disse to Arter, ligesom 

 hos deres meget nære Slægtninge <S. virginianus og dens Formkreds, ere tillempede til at 

 tygge mere end almindelig sejg Føde. 



Snarest er Forholdet mellem Hjortene fra Lagoa Santa følgende: 



