51 



Tra Fnsektæderne have IJovdyrene deres Udspring'. Den Opdagelse, at gronne 

 Ulade kunne være tjenlige til Føde, er den første Grund til Hovdyrenes rremkomst; at 

 leve af Grøntfoder og dog trods dermed følgende Tyngde at opretholde Opmærksomhed 

 overfor Omgivelser og Evne til hurtigt Løh ere de Vaner, der have bragt Insektædere af 

 oprindelig Form til at udvikle sig til Hovdyr. De let tilgængelige mange grønne Blade 

 have lokket Insektædere bort fra den forholdsvis vanskelige Jagt efter Insekter. Stærke 

 Tyggemuskler og svære Kindtænder ere fremkomne som Følge af den stadige Tyggen af 

 det sejge Plantestof; stor Mave og lang Tarm ere Følger af Indfyldning af de grønne 

 Plantedele, der maa tages i stor Mængde for at give tilstrækkelig Næring, og som stille 

 stærke Krav til Fordøjelses-Redskabernes Evne til at opløse. Et tungt Legeme have Hov- 

 dyrene faaet at bære ; og de have fra første Færd ikke kunnet give efter for Tilbøjelighed 

 til at falde hen i Ro; baade for at naa Overblik, for at kunne spejde, og for at faa lange 

 Lemmer, rede til at bære dem afsted i hurtig Flugt for Fjender, have de stadig rejst sig 

 paa Taaspidserne, skjønt Legemet har hvilet tungt paa Lemmerne; skjule sig, det simpleste 

 Middel til at undgaa Fjender, have de ikke ret vel kunnet; dertil har den rigelige Føde 

 snart gjort dem for store. Følgen af den særegne, stærke, men noget ensidige Brug af 

 Lemmerne har været en Omdannelse af dem, Fremkomst af Hove og meget andet, Lem- 

 mernes endnu større Del i at føre Legemet, Opgivelse af tidligere Færdigheder som Klatring. 

 Paa mange Maader kan Føden gribes og tygges; paa mange Maader kunne Lemmerne 

 føres ; og mange forskjellige Maader for det ene og det andet have fundet Udtryk i Hov- 

 dyrenes mange Grupper, der fordele sig i vidt forskjellige Grene. I andre af Pattedyrenes 

 Afdelinger, og da særlig blandt Pungdyr og Gnavere, findes Former, der mere eller mindre 

 klart ere uddannede paa lignende Maade som Hovdyrene, undertiden saaledes, at Ligheden 

 er aldeles slaaende. Det viser, hvor let Pattedyr paa forskjelligt Grundlag lade sig omforme 

 i denne Retning, og det kunde bringe paa den Tanke, at de Dyr, som man kalder Hovdyr, 

 ikke alle hørte sammen. Men nogen nærmere Støtte for denne Tanke er det neppe muligt 

 at finde. Trods al Forskjel kjedes alle Hovdyr sammen til en naturlig Enhed. 



Hos alle Hovdyr have Kindmuskien, Musculus masseter, og den indre Vingemuskel, 

 M. pterygoideus internus, Tilbøjelighed til at blive stærke; Tindingmusklen, AJ. temporalis, 

 derimod svækkes. Tindingmusklen er fru gammel Tid den stærkeste ; men dens Leje er 

 uheldigt for Hovdyrenes Fordringer; den ligger for langt tilbage til at kunne fore Under- 

 kjæben med tilstrækkelig Kraft under egenlig Tygning, og den virker for meget i en 



7* 



