55 



De svære forreste Tyggemuskler og de svære Tænder virke tilsammen til at frem- 

 kalde Styrke og Væxt i Ansigtets Knogier. Jo svagere Tindingmusklen bliver, og jo mere 

 dens Indflydelse paa Hovedskallen taber sig, jo mere Kindmuskel og Vingemuskel voxe 

 fremad, og jo sværere Kindtænderne blive, desto mere voxe Ansigtets Knogler. Den forreste 

 Del af Kindbuen forstærkes, paavirket dels af Kindmusklens Udspring, dels af de bageste 

 øvre Kindtænder, hvis Rødder skyde sig op imod den. Under Paavirkning tildels af Kind- 

 musklens Udspring, men især af Kindtænderne voxer Overkjæbebenet. Det udvider sin 

 Plads mellem Ansigtets Knogler; men særlig voxer den frie tandbærende Kjæberand nedad 

 mod Mundhulen, førende Ganen med sig, saa at Tandrad og Gane komme til at ligge 

 dybere under Hjernekassens Axe, Kilebenkroppene og Sibenet; undertiden sænkes Kjæbe- 

 randen lige nedad, undertiden tillige lidt fremad. Overkjæbebenets Krop med de bageste 

 Kindtænder har Tilbøjelighed til at udvide sig tilbage; af den indre Vingemuskels Forhold 

 afhænger det, om det sker paa den ene eller den anden Maade; har Vingemusklen beholdt 

 sin oprindelige Plads i Fossa ptoygoidea, skyder Overkjæbebenets Krop sig frit tilbage 

 langs Ydervæggen af den bageste Næsegang; har Vingemusklen skudt sit Udspring frem 

 langs Ydervæggen af den bageste Næsegang, skyder Overkjæbebenets Krop sig tilbage 

 følgende Kindbuens nedre Rand, udenfor Vingemusklen. Canalis infraor bitalis, der fra 

 første Færd er kort, kan omvoxes mere og mere af Overkjæbebenet, saa at den tilsidst 

 faar en ganske ejendommelig Form som et langt Rør. I tilsvarende Grad som Overkjæben 

 voxer Underkjæben i Mæ'gtighed, særlig dens Krop og dens Frc. angularis, under Paa- 

 virkning af Kindtænder og af Kindmuskel og Vingemuskel, medens Prc. coronoideus svinder 

 ind; efterhaanden som Overkjæbens Tandrad sænkes nedad, skifter ogsaa Underkjæbens 

 Krop Plads, idet den trykkes nedad; den kommer til at ligge dybere; Afstanden i Højde 

 mellem Underkjæbens Tandrad og dens Ledforbindelse med Tindingbenet bliver større. 



En Følge baade af Tindingmusklens Svaghed og af den Maade, hvorpaa Under- 

 kjæben føres af de andre Tyggemuskler, er Indskrækningen af Prc. postglenoideus. Hos de 

 oprindeligsle Hovdyr ere Bevægelserne i Underkjæbe-Leddet som hos andre lavtstaaende 

 Pattedyr, nærmest som i et Hængsel-Led, og Prc postglenoideus er veludviklet, afhængig af 

 den Stramning, der fremkommer i Baandene i Bagsiden af Leddet, særlig under Paavirkning 

 af Tindingmusklen. Saa længe Tindingmusklen endnu er stærk, kan den forstærkede Brug 

 af tyggemusklerne i det hele fremkalde forøget Styrke i Prc. postglenoideus. Men efter- 

 haanden som Underkjæbens mere ubestemte malende Bevægelser blive de fremherskende 

 under Indflydelse af de forreste Tyggemuskler, mister Underkjæbe-Leddet sit Præg af 

 Hængsel-Led, og Prc. postglenoideus svinder ind og kan helt forsvinde. Baade i det ene 

 og i det andet Tilfælde kommer Underkjæbens Led let til at røre ved Trommebenet, især 

 ved den ydre Øregang, og Trommebenet kan ved denne Paavirkning faa ret ejendommelige 

 Former og trænges ind i ret mærkelige Forbindelser. 



