66 



hoje, Ififles Kroppen liøjere ofj hojere fra Jorden. For dog al kunne naa at ta^e Føden 

 fra Jorden liave Hovdyrene maaltet finde Udvej. Enten have de strakt Halsen i Forhold 

 til Lemmernes Højde, saa at de med Læberne kunde naa Jorden; elier de have øvet sig i 

 at bruge Trynen til at gribe Føden og have strakt den længere og længere, jo mere høj- 

 benede de bleve. Følgerne af disse forskjellige Vaner ere blevne meget ulige. 



De Hovdyr, der have strakt Halsen, have tilsidst opnaaet at faa en lang bevægelig 

 Hals. Halshvirvlerne ere blevne langstrakte; Leddene mellem deres Kroppe ere blevne til 

 Kugleled; Prc. odontoideus paa Taphvirvlen er udvidet, har mistet den simple Kegleform og 

 faaet Form som et Stykke af en Valse; Hvirvlernes Muskel-Udvæxter ere voxede. 



Hos de Hovdyr, der have ovet Trynen, har Trynen tilsidst faaet en uhyre Udvikling, 

 der i høj Grad præger Hovedskallen; Halshvirvlerne vedblive at være korte og af almin- 

 delig Form. 



For Lugtesands, Syn og Hørelse have Hovdyrene god Brug; det hænder ikke blandt 

 ægte Hovdyr, hvad saa ofte kan ske hos andre Pattedyr, at nogen af disse Sandser 

 væsenlig indskrænkes eller opgives. — Øvelse af Lugtesandsen kan fremkalde en uhyre 

 Udvikling af Sibenet, Forstørrelse og Mangfoldiggjørelse af de oprindelig tilstedeværende 

 sex Blade i Concha siiperior og Fremkomst af helt nye Blade i Mængde. Vanen »at vejre» 

 er det sikkert, der er Grund til Hovdyrenes store Tilbøjelighed til at danne uhyre Sinus 

 frontales og S. maxillares; den i Næsehulen indsugede Luft baner sig Vej allevegne, hvor 

 Modstanden ikke er for stor, ind i det indre løse Benvæv i Pandeben og mange andre af 

 Hovedskallens Knogler. — I Hovedskallen viser Øjehulens Størrelse sig altid betydelig. 

 Hos de oprindeligste Hovdyr er Øjet ikke dækket af særlige Udvæxter fra de omgivende 

 Knogler; men hos de mere højtstaaende kan der fremkomme anselige Prc. supra- & posi- 

 orbitales, der endogsaa tildels kunne omslutte Øjehulen bagtil ; nogen fuldstændig Benva-g 

 mellem Øjehule og Tindinggrube fremkommer dog aldrig, vist fordi der ikke opstair nogen 

 stærk Kamp mellem Tindingmuskel og Øje; hos de højeste Hovdyr plejer Tindingmusklen 

 jo kun at være svag, og hos de Hovdyr, der have den stærk, har den Plads nok til Ud- 

 videlse uden at maatte trykke Øjet. — Trommehulens Væg er hos de oprindeligste Hovdyr 

 dannet som hos mange andre lavtstaaende Pattedyr: Trommebenet er ringformet, og det 

 meste af Trommehulens Ydervæg er brusket eller hindet. Hos hojere Hovdyr forbener 

 Trommebenet i Form af en Skaal, med lang ydre Øregang, og Trommehulens indre kan 

 delvis fyldes af svampet Benvæv. Oprindelig hos Hovdyr ligger Trommebenet ganske frit, 

 upaavirket af de omliggende Knogler; men det kan efterhaanden i høj Grad omformes af 

 sine Omgivelser; Prc. postglenoideus, Underkjæbens Ledknude, Prc. posttympanicus, Prc. 

 viastoideus og Prc. jugularis kunne trænges om det under Indflydelse af Tyggemuskler og 

 Nakkemuskler og paa mange forskjellige Maader overvoxe det. Luftsække som Udvidelser 

 af Tuba kunne fremkomme. — Hjernen er hos de første Hovdyr lille , med forholdsvis 



