95 



2den og 5te Finger og Taa ere veludviklede; i de samme Henseender staar den lavere end 

 eller paa sammen Trin som den ene og den anden af de andre Dichobunider, ligeledes i 

 Ansigtets forholdsvis langstrakte Form. Men højere end flere af sine nærmeste Slægtninge 

 staar den i at have faaet de tre yderste Spidser paa de øvre bredformede Kindtænder 

 stærkt indskrænkede. Af Skelettet kjendes ikke stort mere end noget af Ansigtet og en 

 Del Lemmeknogler. Arterne vare paa Størrelse med Dverghjorte. Slægten er den eneste 

 nogenlunde vel kjendte af Afdelingen Dichobunini. 



Kjcndelegnet for Afdelingen Xiphodontini overfor Didiohunini er, at den bageste 

 Mellcnispids paa de øvre bredformede Kindtænder er helt forsvunden. De fleste af Af- 

 delingens Slægter kjendes kun meget ufuldstændig; om deres nære indbyrdes Slægtskab 

 kan dog ikke godt tvivles. 



Den eocæne europæiske Amphimeryx kjendes kun efter Stykker af Over- og Under- 

 kjæber. Paa de øvre bredformede Kindtænder har den forreste Mellemspids naaet en 

 ualmindelig Størrelse, saa at den er næsten lige saa mægtig som Hovedspidserne; i at 

 have beholdt de tre yderste Spidser tydelig udviklede ere derimod de øvre Bagkindtænder 

 mere oprindelige end hos Dichobunus. De forreste Forkindtænder, baade øvre og nedre, 

 have overdrevet en Tilbøjelighed, hvortil der hos Dichobunus og Anoplotherium findes Spor: 

 de ere blevne ualmindelig langstrakte forfra bagtil og have faaet smalle skjærende Kroner, 

 en Egenskab, der gjenfindes mere eller mindre udpræget hos mangfoldige oprindelige 

 Artiodacli/la af forskjellige Grupper. Hjørnetanden, i hvert Fald i Underkjæben, har mistet 

 sin oprindelige Form og er bleven som Forlænderne nærmest. Kjæbebimene, især Undcr- 

 kjæbens forreste Del, ere blevne spinklere og mere langstrakte, vist under Paavirkning af 

 en lang Tunge ; de forreste Forkindtænder ere mindre tætstillede. Arterne vare kun paa 

 Størrelse med de mindste Dverghjorte. 



Den nordamerikanske tertiære Bunomeryx synes at slutte sig nøje til Amphimeryx. 

 I Kindtændernes Form er den væsenligste Afvigelse, at der inderst paa de øvre bredformede 

 Kindtænders Kroner er fremkommet smaa Randspidser. Hos den ene af Slægtens Arter staa 

 alle Kindtænder i sluttet Række. Af Skelettet kjendes kun meget lidt; det der kjendes 

 stemmer meget vel med Dichobunus. 



Hos den eocæne europæiske Xiphodon er forreste Mellemspids paa de øvre Rag- 

 kindtænder bleven endnu mægtigere end hos Amphimeryx, medens forreste Inderspids, 6te, 

 er ifærd med at vantrives. Tandsættet minder ellers meget om Amphimeryx. Slægten er 

 meget bedre end Dichobunus indrettet som Løber ; Lemmerne ere blevne høje og spinkle, 

 de mellemste Fingre og Tæer stærkt forlængede, medens 2den og 5te Finger og Taa ere 

 saa meget vantrevne, at de næsten ere forsvundne helt. Men Skelettet synes ellers at 

 slutte sig nær til Forholdene hos Dichobunus og Anoplotherium. 



Den eocæne europæiske Dichodon har vel i det hele i Tandsættet stor Lighed med 



