111 



saaledes vist en Virkning af Smæk af Træernes Grene paa det endnu hudklædte frem- 

 voxende Horn. Men Hornene ere nærmest at regne for en Slags overflødig Pynt, og paa- , 

 faldende ringe er deres Paavirkning af Hovedskal og Skelet; de have nogen Indflydelse paa 

 Sværheden af Hjernekassens Knogler og, gjennem deres Krav til Halsmusklernes Styrke, 

 ogsaa paa Størrelsen af de Kamme og Knuder, som Halsmusklernes Fæster fremkalde paa 

 Nakkebenet, ligeledes paa Halshvirvlernes Sværhed; og paafaldende ringe er ogsaa den 

 Forskjel i Hovedskal og øvrige Skelet, der svarer til den store Vexlen i Hornene. 



Lavest blandt Cervi staar Cervw^MS- Gruppen. En Egenskab have Gruppens Med- 

 lemmer endnu som Arv fra de mere oprindelige Hjorte og fra Tragulider: den store dolk- 

 formede øvre Hjørneland hos Hannen. Hos de højerestaaende Hjorte, ligesom hos alle 

 højere Bovider i det hele, er øvre Hjørneland vantreven eller helt forsvunden ; men endnu 

 i sin vantrevne Skikkelse kan den i Form minde om C«r«ufe«-Dolkformen. 



Gruppen indeholder neppe mere end den ene Slægt Cervulus (med Dicroceras og 

 Elaphodus), der omfatter Arter baade fra Tertiærtiden, fra Miocæn, og Nutiden i den Gamle 

 Verden. Deres forholdsvis lave Stilling vise Arterne ogsaa deri, at Hornet næsten aldrig 

 naar ud over den simpelt enspidsede eller tospidsede Form, og at dels altid hudklædte 

 nederste Del, Rosenstokken, er lang. De nulevende Arter, i det mindste, ere dog i et 

 Par Henseender særlig udviklede ; de have en anselig eller endogsaa uhyre Taaregrnbe, 

 og nedre Ende af 2del og 5le Mellemhaandsben er forsvunden, medens dog øvre Ende er 

 tilbage. Blandt Slægtens Medlemmer har der vist været dem, der i begge Henseender have 

 forholdt sig anderledes. Der har vistnok været Arter, hos hvem Taaregruben var lille, 

 saaledes som den endnu kan være det hos højere Hjorte, der ellers se ud som Efter- 

 kommere af Cervulus. Og der har vist været Arier, der have haft baade øvre og nedre 

 Ende af 2det og 5te Mellemhaandsben. Del samme har vist været Tilfældet blandt Aloschi, 

 hvis nulevende Arier kun have beholdt nedre Ende af disse Knogler. Ligeledes har det 

 saa godt som sikkert været Tilfældet blandt de lavest slaaende af de ellers højere Cervi; i 

 hverl Fald findes hos de nulevende højere Cervi Arter, der have beholdt nedre Ende af 

 2del og 5te Mellemhaandsben, og andre Arter, der kun have beholdt øvre Ende; og det 

 er saa godt som utænkeligt, at de af de højere Cervi, der have beholdt nedre Ende, og 

 de, der have beholdt øvre, ikke skulde have et Fællesmaal nærmere end i Gruppen Geloci; 

 tilmed synes der blandt de højere Cervi at findes Arter, hos hvem af og til, som Undtagelse, 

 baade øvre og nedre Ende af de paagjeldende Knogler ere bevarede. (De tilsvarende Knogler 

 i Foden, 2det og ole Mellemfodsben, mangle altid den nedre Del hos de Hjorte, der slaa 

 højere end Moschi eller Geloci, og af den øvre Ende er der i det højeste kun splintformede 

 Levninger tilbage.) Endnu en høj Egenskab have de nulevende Cervulus- kviftv: i Fodroden 

 er Knoglen Cuneiforme II & /// sammensmeltet med Naviculare & Cuboideum. Denne 

 Egenhed findes ikke hos de uddøde, i hverl Fald ikke hos alle (ikke hos C. furcatus og 



