112 



{Bovidæ.) 



C. elegans), og den liar i det liele ikke stor Vægt; det samme kan findes lios Tragulider 

 og lios de højere Cervi Isaaledes som en Tilfældighed hos Alces machlis og hos Subulo 

 simplicicornis, maaske stadig hos S. humilis). 



Medlemmerne af Cervus-Gruppen have i Forhold til S«6u/o-Gruppens Medlemmer 

 belioldl den oprindelige Form af Vomer; kun en enkelt Art gjør en Undtagelse. Som hos 

 lavere Hjorte er Bagranden af Vomer ikke forlænget tilbage, men støder til Ganen omtrent 

 paa dens Midte; hos S2<6M/o-Gruppen, ligesom hos en enkelt af de højere Cerru«-Arter, 

 C. gigantens, er Bagranden af Vomer saaledes forlænget tilbage, at den naar Ganens bageste 

 Rand og deler den bageste Næsegang. Ganske enkelte af Cert)«s-Grnppens Medlemmer 

 liave beholdt nedre Ende af 2det og 5te Mellemhaandsben og have mislet den øvre Ende; 

 hos de allerfleste er Forholdet omvendt; hos Su6m/o- Gruppen er det altid Knoglens nedre 

 Ende, der er tilbage. 



Cervus (med Capreolus, Elaphurus, Axis, Dama, Megaceros o. s. v.) er Gruppens 

 oprindeligste Slægt; den har i Ansigtets Form beholdt de oprindelige Tilstande. Hos 

 Alces er Ansigtet omformet paa en ganske egen Maade: den forreste, bruskede Del af 

 Næsen er forlænget, opsvulmet, ualmindelig bevægelig, næsten som Tryne; som dens 

 Bærer er Mellemkjæbens Krop forlænget stærkt fremad; men Hovedskallens Næse-Aabning 

 er stærkt udvidet, Næsebenet forkortet, Overkjæbebenets og Mellemkjæbens Siderande 

 trængte tilbage. Indenfor Slægten Cervus findes en enkelt Art, Raadyret, C. capreolus, der 

 har beholdt nedre Ende af 2det og 5te Mellemhaandsben; hos alle de andre Arter er det 

 øvre Ende, der er tilbage; i denne Henseende stemmer Elsdyret med Raadyret; der maa 

 sikkert i et tidligt Afsnit af Ceruus-Slægtens Tilværelse være indtraadt en Spaltning mellem 

 de Arter, der have beholdt nedre Ende, og dem, der have beholdt øvre Ende af de paa- 

 gjeldende Knogler, og fra en eller anden af de oprindeligste Arter med nedre Ende af 

 Knoglerne bevaret har Slægten Alces sil Udspring, ligesom 5i<6i</o-Gruppen. Overfor Cervus 

 udmærker Alces sig ogsaa ved sine ualmindelig høje Lemmer. Al Alces trods sin over- 

 vejende høje Udvikling har sit Udspring fra meget oprindelige Cervus-Arier, kan skjønnes 

 af, al den i en og anden Henseende har beholdt lave Egenskaber; ikke alene ere 2den og 

 5te Finger forholdsvis veludviklede, men ogsaa Kindtændernes Kroner ere forholdsvis lave. 

 Indenfor Slægten Cervus er der Arter, hvis Hanner have korte, spinkle, trinde Horn med 

 faa Grene, mindst dog tre Takker hos voxne Dyr med veludviklede Horn; og andre Arter 

 have mægtige, mangegrenede Horn, trinde eller sammentrykte, af meget forskjellig Form. 

 Men hvad der ellers findes af Forskjelligheder indenfor Slægten, er for det meste kun 

 Smaatiiig, bortset fra Forskjellen i 2det og 5te Mellemhaandsben. En ganske ejendommelig 

 Egenhed findes dog, som allerede sagt, hos Cervus giganleus, af alle Hjorte den, der har 

 frembragt de mægtigste Horn: deus Vomer er forlænget bagtil næslen paa samme Maade 

 som hos Sulndo-Gviippen , med hvis Arier den ellers netop ikke synes at vise nogen 



