114 



{Boridm.) 



tyggere have de plukket Føden ved Hjelp af Læber, Tunge og de nedre For- og Hjørnetænder; 

 men de have strakt Tungen mere end ellers, og de nedre For- og Hjørnetænder ere tagne 

 forholdsvis meget i Brug; Hals og Lemmer, især Forlemmer, have de rakt og strakt saa 

 meget som muligt. Tungen bliver lang og smal, og den forreste Del af Underkjæben og 

 det tilsvarende Stykke af Overansigtet formes tilsammen som et Hylster om Tungen, mere 

 paafaldende end ellers. Nedre Hjørnetand faar en bredere Krone, der foldes. Hovedels 

 Overside, især Panden, der ofte stødes mod Træernes Kviste og ligesom piskes af dem, 

 faar ualmindelig tykvæggede Knogler, der for en stor Del indvendig fyldes med Luft; og 

 hos Hannen, tilsidst ogsaa hos Hunnen, fremkommer Udvæxter fra Knoglerne, eller For- 

 tykkelser og Forbeninger i del Knoglerne omgivende Væv, paa de mest udsatte Steder: 

 bagest paa Næseryggens Midte, paa Panden over hver af Øjehulerne og øverst paa Nakken 

 paa hver Side. Udvæxterne over Øjnene minde om Hjortenes Horn; men som Tegn pa.i, 

 at de neppe ere en Arv fra Hjortene, dannes de (saavidt Udviklingen kjendes) paa en egen 

 Maade ■'"). Hos Hjortene er Hornet væsenligst kun en Udvæxt fra Pandebenet; paa Spidsen 

 af den unge tapformede Udvæxt skal findes en særskilt Forbening af det omgivende Væv; 

 men den smelter i hvert Fald hurtig sammen med Pandebenets Udvæxt og faar ingen Selv- 

 stændighed. Hos Camelopardalinerne (i hvert Fald hos Camelopardalis og Palæolvagus'^^), 

 de eneste Slægter der i denne Henseende kjendes nærmere) derimod er næsten hele 

 "Hornet" dannet af en særskilt Forbening, der længe ligger løst under Huden, ovenpaa 

 Pandens Knogler, ovenpaa Pandeben elier Isseben, noget forskydelig, forholdsvis sent 

 sammenvoxende med de underliggende Knogler, der kun med en svag Forhøjning bidrage 

 til at danne dets Grundvold. En iøjnefaldende, men dog kun en mindre Gradforskjel fra 

 de fleste Hjorte er del, at Huden, der klæder Hornet, ikke hos Camelopardalinerne visner 

 og afskrabes, og at Hornet ikke aarlig fældes, saaledes som det er Tilfældet hos Hjortene, 

 undtagen vel hos dem, der have haft den alleroprindeligste Horn-Form. Del er vel sand- 

 synligt, at der er nogen Forbindelse mellem Hjortenes og Giraffernes Horn ; men del, 

 Girafferne have arvet fra Hjortene, er neppe Hornene, kun Pandens Tilbøjelighed til at 

 blive stærk og danne Udvæxter som Følge af Hannernes Vane at bruge den til Stød ; 

 Girafferne, der snart have faaet lang Hals, have fundet det uheldigt et bruge Panden i 

 Kamp og have snart opgivet denne Vane ; men paa anden Maade har Panden faaet Paa- 

 virkning, der har fremkaldt Udvæxter, førsl hos Hannerne, hos hvem Tilbøjeligheden var 

 størst. Som Følge af Halsmusklernes Øvelse i al rette Hovedet ivejret ere de voxede i 

 Styrke og fremkalde forholdsvis stærk Nakkekam og andre fremstaaende iNluskelfæster. 

 Halshvirvlerne blive lange og svære, tilsidst yderst paafaldende. Lemmerne, især Forlem-, 

 merne, der yderligere særlig paavirkes af at bære Halsens Vægt, blive høje, søjleformede 

 Støtter, mistende en Del af deres tidligere Bevægelighed; mest voxe Mellemhaands- og 

 Mellemfodsben, Spoleben og Skinneben; Bilæerne forsvinde heil; " Kanonbenene » blive ikke 



