117 



kjæbens Vantrivning, dels som Følge af større Bevægelighed i Næsen under Øvelsen i at 

 vejre har Hovedsitallens Næse-Aabning Tilbøjelighed til at udvide sig: Mellemkjæbens og 

 Overkjæbens Rande langs Næse-Aabningens Sider trænges tilbage, Næsebenets Forrand 

 ligeledes. En anden Følge af stadig Øvelse i at vejre er sikkert Tilbøjeligheden til stærkere 

 Udvikling af Sinus maxillares og frontales. Hannerne af de oprindeligste Boviner have vist 

 haft Horn lignende dem, der vel fandtes hos de oprindeligste Cervi: simple, kegleformede, 

 stedsevarende Udvæxter fra Pandebenene (tildels dog opstaaende fra særskilte Forbenings- 

 Kjerner i det Væv, der omgiver Pandebenet), klædte med Hud; men strax har en Forskjel fra 

 Hjortene vist sig: hos alle kjendte Boviner er Huden, der klæder Ben-Udvæxten, forhornet. 

 Paa mange Maader kunne Bovinernes Horn voxe og udformes ; men altid beholde de 

 væsenlig den samme Bygning; det er stedsevarende Ben-Udvæxter klædte med forhornet 

 Hud. IVIere end Hjortene gjøre det, synes Bovinerne at bruge deres Horn som Vaaben, 

 og Hornenes Indflydelse paa Hovedskallen har derfor Tilbøjelighed til at blive større: som 

 Bærer af Hornet breder Pandebenet sig mere paa Bekostning af de omliggende Knogler, 

 især fortrængende Issebenet, og paa mange Maader rejser Pandebenet sig voldformet op 

 over Hjernekassen; de Stød, hvorfor hele Panden er udsat, fremkalde en ualmindelig Tyk- 

 kelse af Pandens Knogler og ualmindelig faste Søm-Forbindelser mellem dem indbyrdes 

 og med de omliggende Knogler, særlig en udpræget Gomphosis med Ala magna; og Hoved- 

 skallens Axe kan blive stærkt bøjet, idet Ansigtet trykkes nedad, særlig paafaldende hos 

 dem, der mere bruge hele Panden med Hornene til Stød end Hornenes Spidser til Stik. 

 Pandens svære Knogler give Pandehulerne end yderligere Lejlighed til at brede sig. Oftere 

 end hos Hjortene have Hunnerne hos Bovinerne arvet Hannernes Horn. 



Oprindeligst og en af de ældste blandt kjendte Boviner er den miocæne europæiske 

 Protragoceros {« Antilope clavata« og den i hvert Fald nærstaaende uGazelta brevicornis« 

 eller deperdiia, der dog maaske kunde gjøre Fordring paa at være en egen Slægt), der 

 kjendes efter Dele af Hovedskallen og efter de fleste Lemmeknogler. Kindtænderne ere 

 endnu ganske lavkronede, Kjæberne i tilsvarende Grad upaavirkede; Mellemkjæben (hos 

 F. brevicornis, ikke kjendt hos P. clavatus) er stærk; Næse-Aabningens Rand er neppe 

 trængt tilbage. Ansigtet derfor langt, som sædvanlig hos Hjorte, med langt Næseben, der 

 i lang Søm støder til baade Over- og Mellemkjæbe ; som hos de allerfleste Hjorte findes 

 en Hinde-Aabning i Næsehulens Sidevæg paa Grændsen mellem Næseben, Pandeben, Taareben 

 og Overkjæbeben ; ligeledes som hos de fletse Hjorte findes en «Taaregrube» foran Øje- 

 hulen, stor (hos P. clavatus) eller dog anselig (hos P, brevicornis) ; Trommebenet er som 

 hos de Heste Hjorte kun lille, ikke opsvulmet (hos P. clavatus), eller dog kun lidt opsvulmet 

 (hos P. brevicornis); Hornene ere korte, oprette, kegleformede (hos P, clavatus) eller lidt 

 længere og buede (hos P. brevicornis) ; deres Plads er over Øjehulens bageste Rand ; 

 Panden er kun meget lidt paavirket af Hornene og uden paafaldende Sinus frontales, og 



