120 



{Boridæ.) 



til Stød ; Tilbøjelighed til svær Forkrop findes ogsaa hos flere af de allerede nævnte stor- 

 hornede Boviner, hvis Horn efter Form og Stilling egne sig særlig godt som Vaaben, saa- 

 ledes hos Hippotragus og Oryx. 



Bubalis er gaaet et Skridt videre end Damaliscus i samme Retning. Hornene ere 

 skudte endnu længere tilbage, højt optaarnede paa Pandebenene, der naa tilbage til Hjerne- 

 kassens bageste Rand, skydende Issebenene ned bagved sig. Hornene ere endnu stærkere 

 og af mere ejendommelig bøjet Form, endnu bedre indrettede som Vaaben. Dyrels Forkrop 

 er endnu sværere. 



En Slægtning af Damaliscus og Bubalis, snarest stammende fra Damaliscus, er 

 Connochætes (Catoblepas). Den har mistet Taaregruben; Næsen er bleven noget ejen- 

 dommelig formet, med stor Mule, hvad der har medført en ret egen Udbredning af Mellem- 

 kjæbens forreste, vandrette Del ; Hornene, der ere meget stærke og i Form mindende lidt 

 om Bubalis, ere dog i mindre Grad end hos Bubalis optaarnede paa Panden; men derimod 

 er deres Grund paa en egen Maade rettet ud til Siderne. En Egenskab, der findes hos 

 mangfoldige Boviner af dem, der leve i aabne Egne, hvor de ere meget udsatte for Blæst, 

 har hos Connochætes naaet en paafaldende Udvikling: stærk Manke af lange Haar findes 

 paa alle de mest fremstaaende skarpe Rande af Legemet, hvor Vinden ret kan faa Greb i 

 Haarenc, paa Næseryggen, paa Hagen, paa Halsens øvre og nedre Rand, over Skuldrene, 

 paa Brystet, paa Halen. Et lille Tegn paa, at Connochætes hører sammen med Damaliscus 

 og Bubalis trods dens ret afvigende Ydre, er den meget skarpt fremstaaende Kam paa 

 Ala magna, vistnok en Kam i Skjellet mellem den yderste Del af Udspringet af M. ptery- 

 goideus externus og den inderste Del af M. temporalis; en tilsvarende Kam findes hos 

 mange andre Bovider; men hos ingen andre er den i den Grad paafaldende som hos de tre 

 nævnte Slægter. 



En anden Hovedgren med mange Sidegrene, der udgaar fra Frotragoceros, har som 

 væsenlig oprindeligste Led Gazella. Den er særlig uddannet som Ørkendyr, højbenel med 

 skarpe S.indser. Det, der især skiller den fra Protragoceros er, at Kindtænderne ere blevne 

 højkronede og Kjæberne formede derefter, at Hovedskallens Næse-Aabning er udvidet, 

 Mellemkjæben svagere, med stærk Tilbøjelighed til ikke at naa op til Næsebenet, hvis For- 

 rand er trængt tilbage, og at Trommebenet er mere elier mindre stærkt opsvulmet. Hornene, 

 der oftest findes hos begge Kjøn, ere rillede, men ellers af ret oprindelig Form, forholdsvis 

 spinkle, svagt buede, mere eller mindre « lyreformede ». Taaregruben er oftest tilstede, 

 men kan saa godt som mangle; Hinde-Aabningen foran Øjehulen findes oftest, men kan 

 saa godt som være lukket, pi, især i Underkjæben, kan være noget vantreven. 



Fra Gazella er i forskjellig Retning udgaaet en Række Slægter, der staa den meget 

 nær trods ofte meget paafaldende Afvigelser. Paa Nord-Randen af 6ra2e//a-Slægtens Om- 

 raade er opstaaet Antilope, Pantholops og Colus, ved Syd-Randen er fremkommet Antidorcas, 



