125 



Fra Nemorhædus eller maaske fra de oprindeligste Arter Capra stammer ogsaa Bos 

 (med Anoa, Bubalus, «Leptobos», Bison, »Bibos«, Poephagus). — Slægtens laveste Arter, 

 blandt dem Bos depressicornis (der sammen med andre har været henført til en egen Slægt, 

 Anoa)''''), ere kun lidt fjernede fra Nemorhædus; de have endnu ret smaa, simpelt buede, 

 tilbagebøjede Horn, hvis Udspring ligger fremme paa Panden tæt bag Øjehulen, og som 

 endnu kun i ringe Grad have paavirket Pandebenet til yderligere at voxe tilbage, og de 

 ere i det hele forholdsvis smaa og spinkle Dyr. Men de have dog klart nok slaaet ind 

 paa den Vej, ad hvilken de andre Arter ere gaaede videre. Kindtænderne ere sværere og 

 have i højere Grad paavirket Kjæberne, der ere mægtigere, Overkjæben med mere frem- 

 staaende Crista masseterica og mere fyldt af Sinus maxillaris ; Underkjæbens Ledknude 

 begynder at støde mod Trommebenets forreste Væg; Trommebenet er fyldt med svampet 

 Væv. Taaregruben er forsvunden. Øjehulens Ben-Tag er mere fremstaaende. Hornene 

 staa mindre opret, og deres Grund er mere udfladet, og de have bragt Pandebenet til at 

 begynde lidt paa at brede sin Yderrand ud over Tindinggruben; Sinus frontales ere større. 

 Nogen Tilbøjelighed til at faa svær Krop er tilstede. — Bos bubalus og dens nærmeste 

 Slægtninge (ofte stillede i en egen Slægt, Bubalus) staa meget nær ved B. depressicornis. 

 Deres vigtigste Afvigelse er, at Hornene ere blevne bedre Vaaben, meget stærkere, mere 

 rettede ud til Siderne og paa forskjellig IVlaade buede eller bøjede, og at deres Grund er 

 mere udbredt over Hjernekassen ; Pandebenet er bragt til at voxe længere tilbage og brede 

 sig mere ud over Tindiggruben, trængende Issebenet mere nedad til Siden og tilbage ned 

 paa Nakken, hvor det snart smelter sammen med Nakkebenet. Store svære Dyr ere de 

 blevne, der vise alle Slægtens Egenheder mere udpræget. Særlig paafaldende er Tromme- 

 benet omformet som dannende Bagvæg i Underkjæbens Ledskaal. Og Dyrets Forkrop er 

 særlig bleven stærk som Følge af at skulle ikke alene bære, men opsaa føre det tunge 

 Hoved med de store Vaaben; Halshvirvlerne ere ualmindelig svære. Torntappene paa de 

 forreste Ryghvirvler meget høje, Skulderbladet er stort, og de andre af Forlemmets Knogler 

 ere svære, men ikke lange. Ogsaa Bagiemmets Knogler ere voxede i Sværhed under 

 Trykket af den tunge Krop, men mindre iøjnefaldende end Forlemmets. Vistnok en Følge 

 af tiltagende Styrke i Ryghvirvlerne, særlig i de forreste af dem, der mest paavirkes af 

 Hals- og Skuldermuskler, er det, at der indtræder stærkere Forbening i Hvirvelbuerne: de 

 Indsnit i Hvirvelbuernes Bagrand, hvorigjennem Rygnerverne træde ud, omsluttes bagtil af 

 Ben i Stedet for af Baand (hvad allerede viser sig hos B. depressicornis). Trygge ved deres 

 Vaaben og Styrke have de opgivet deres Stamfædres Frygtsomhed og fortsat Udviklingen 

 mere uafhængig af Fjender. — Væsenligst uddannede i samme Retning som B. bubalus ere 

 Bos bison og dens Slægtninge, blandt dem den tertiære europæiske B. etruscus (under- 

 tiden henført til en egen Slægt, "Leptobos«, ligesom .6. bison er gjort til Grundlag for en 

 Slægt Bison); men for Hornenes Vedkommende ere de gaaede ad en noget egen Vej. 



