131 



de fire Hovedspidser ere lave, med lydelig V-Form, skjont med Begyndelse lil Knoldformen; 

 bageste øvre Kindtand er vel den største i Rækken, men har samme Form som de andre; 

 paa de nedre Bagkindtænder have de ydre Spidser tydelige Minder om V-Formen. Særlig 

 paafaldende Mærker efter Næsemusklers Udspring paa Ansigtets Knogler findes ikke. Taare- 

 benets Ansigts-Del er stor. Tindingmiisklerne naa endnu sammen paa Hjernekassens 

 Overside og frembringe en anselig Crista sagittalis. Øjehulen har omtrent sin oprindelige 

 Stilling. Kindbuen er ret svag. Prc posttympanicus sqvamæ er vel bagfra presset mod 

 Tromniebenels ydre Øregang, men har dog ikke overvoxet den. Prc. jugularis er ret kort. 

 Underkjæbens Ledskaal har en ret oprindelig Stilling og Form, med anselig Prc. post- 

 glenoideus. 2den og 5te Finger ere ret stærke; 3dje og 4de Mellemhaandsben have Midikam 

 kun paa Bagsiden af nedre Ledflade. I Foden ere Forholdene tilsvarende; 3dje og 4de 

 Mellemfodsben ere indbyrdes frie. 



Meget nær ved Antliracotherium staar den miocæne europæisk-asiatiske og nord- 

 amerikanske Hyopotamus [Ancodus), der kjendes efter Hovedskal og Dele af det øvrige 

 Skelet. Dens væsenligste Afvigelser synes at være, at Hovedskallens Ansigt er betydelig 

 mere forlænget, og at de forreste Tænder i Kjæberne derfor ere noget mere spredt stillede, 

 tildels med lang indbyrdes Afstand. Lavere end Antliracotherium staar den i al have en 

 tydelig Acromion og en Iste Finger, der dog kun er en spinkel Vantrivning. 



Fra Anthracotheriider, der have været mere oprindelige end Antliracotherium, har 

 Afdelingen Oreodontini sit Udspring. Der kan blandt dens Medlemmer findes enkelte op- 

 rindelige Egenskaber, der ikke mere findes hos de kjendte Anthracolherier, saaledes en 

 anselig Acromion paa Skulderbladet og anselige Levninger af 1ste Finger som hos Hyopo- 

 tamus; der har neppe heller været nogen af dem, hos hvem Ansigtet har været saa langt 

 og svært, som det er hos Antliracotherium, eller hos hvem Hjørnetænderne have været 

 saa stærke. Men i Hovedsagen ere Oreodontinerne en videre Udvikling ai Anthracotheriiirn- 

 Typen 1 en egen Retning, der ikke fører lil Suiderne. Den fælles Egenskab hos Oreodon- 

 tinerne, der skiller dem fra Anthracotheriiner, er, al de ere blevne mere udelukkende 

 Planteædere, der have gjort mindre Brug af For- og Hjørnetænder til at gribe med og 

 til at rode i Jorden og mere have brugt Kindlænderne til at sønderskure Føden. Fortæn- 

 derne have Tilbøjelighed til at vantrives og ere smaa allerede hos de laveste kjendle 

 Former; sammen med de øvre Forlænder indskrænkes Mellemkjæben. Øvre Hjørnetand 

 beholder længe en anselig Størrelse og en kantet Form, der minder om højtstaaende Svin, 

 og som synes vel skikket til at bruges lil al rode i Jorden; kun hos enkelte af de øverste 

 Oreodonliner vanslægter den. Nedre Hjørnetand derimod er allerede hos de laveste Oreo- 

 donliner ifærd med al vantrives og blive lille som Forlænderne ; Grunden er vel, at den 

 hos Oreodonlinernes Stamformer endnu mere end hos de kjendle Anthracotheriiner har 

 haft Tilbøjelighed til at forme sig som sine Omgivelser, som hos mange af de ældste Artio- 



17* 



