134 



(Aiithrdcotlieriidæ.) 



!■• Wvi'c og iicfire KoilaMidci og nedre Hjoinetaiid svage; loiiestc nedre Kimllaiid formel sntn 

 lljornelaiid ; forreste Mellemspids paa ovre IJagkindtænder vantreven eller forsvunden. Mclleni- 

 kjæben svag. 

 Oreodontini. 

 Å. Ojehulcn bagtil ikke umslultct uf Ben. 



1. Forreste Mellemspids paa ovre Bagklndlænder tilstede. Ilaand og l'od af sadvanlig Form 

 Frotori'odontes. 



Protoreodon. 



2. Forreste Mellemspids paa ovre liagkindlæiidcr forsvuinlcn. Ilaand og Fod omdannede. 

 Afjriuclio c ri. 



Agriochoerus. 

 li. Ojeliulen bagtil omsluttet af lien. 

 Ureudontcs. 



a. Ansigtet ikke forkortet. 



Oreodon, Eporeodon, Promerycoehocrus, Meryeothoerus. 

 h. Ansigtet forkortet. 



"Merychjus", Leptauchenia. 



Suidæ. Blandt de oprindeligste Anlhracotheriiner maa Suidernes Stamformer 

 findes; de første Suider have neppe afveget i andiJt end i Bagkindtændernes lidt mere 

 knudret-knoldede Kroner og i større Indskrænkning af de tre yderste Spidser paa de øvre. 



Snart har Suidernes Stamme delt sig i to Hovedgrene: Suini overfor de tre Afde- 

 linger JJicotylini, fJippopotamini og Entelodontini. Hos Suini har Underkjæbens Ledskaal 

 paa Sqvama beholdt sin Stilling i Forhold til Omgivelserne; hos de andre er den Del af 

 Sqvama, der bærer Ledskaalen, paa den ejendommeligste Maade skudt ned langs Tromme- 

 benets Yderside , saa at Ledfladen kommer til at ligge dybt under det sædvanlige Sted. 

 Det ser ud, som om det er Tindingmusklen, der har skudt Sqvama nedad; men hvorfor 

 Tindingmusklen har virket saaledes hos nogle af Suiderne og ikke hos andre, er ikke klart; 

 Tindingmusklen synes dog hos de fleste Suider at være under en ensartet Indflydelse af 

 Omgivelserne; den er udsat for at trykkes tilbage af Øjet, der presses bagud ved Ansigtets 

 Nedboring i Jorden ; og den er udsat for at trykkes nedad ved Pandens Brug som Skovl. 



Mere end andre Suider have Suinerne lagt sig efter at rode i Jorden; hos dem er 

 det, at Svine-Bækkens Egenheder i denne Betning naar sit højeste Udtryk. Hos dem er 

 det ogsaa, at Hannerne tage Hjørnetænderne i Brug ikke alene som Plovjern, men særlig 

 som Vaaben. Hos de oprindeligste Former i Afdelingen ere baade Hannens og Hunnens 

 Hjørnetænder forholdsvis smaa og i det hele ikke i nogen Henseende paafaldende, skjønt 

 de dog allerede have noget Præg af at bruges som Plovjern, og da især den nedre ud- 

 mærker sig ved sin noget kantede Krone, der synes formet efter Trykkel mod Forsiden af 

 den øvre. Men snart gaar Hannens Hjørnetand i videre Udvikling rask frem for Hunnens, 

 og først hos de højeste Former naar Hunnen igjen heri lignende Egenskaber som Hannen. 

 Nedre Hjørnetands Krone voxer hos Hannen højt ivejret og bliver svær; Boden lukkes 



