135 



ikke; men Kronen vedbliver at voxe; Tandbenet sprænger Emailleklædningen, der sæd- 

 vanlig, foruden paa Kronens Spids, kun bliver tilbage paa Forsiden, hvor den fra første 

 Færd var stærkest, fordi den dér er mest paavirket af Jorden eller andet, hvorimod Tanden 

 stødes; hos nogle af de øverste Former vanslægter Emaillen helt; Kronen bøjes med 

 Spidsen bagud. Øvre Hjørnetand voxer paa lignende Maade ; men af nedre Hjørnetand, i 

 Forening med Jordens Modstand, presses og drejes den efterhaanden saaledes, at Spidsen 

 kommer til at vende opad og bagud; Emailleklædningen beholder den, foruden paa Spidsen, 

 kun i Striber langs Kronen, hvis den da ikke helt vantrives. Fra første Færd er det den 

 nedre Hjørnetand, der, som den forreste, modtager de haardeste Stød og voxer stærkest; 

 men hos enkelte af de højeste Former faar øvre Hjørnetand Forrangen. Hjørnelændernes 

 Grund fylder op i Kjæberne paa egen Maade. 



Lavest blandt de nogenlunde vel kjendte Suini staar den eocæne europæiske Choero- 

 potamus, der neppe kjendes efter andet en Kjæberne. Paa Bagkindtændernes Hovedspidser 

 kan den oprindelige V-Form endnu spores, om end kun svagt; og paa de øvre Bagkind- 

 tænder er der endnu svage Minder om de tre yderste Spidser, og den forreste Mellem- 

 spids kan endnu være synlig; bageste øvre Kindtand er formet som de andre Bagkindtænder, 

 uden Tilvæxt ved Bagranden, og den er lidt mindre end den næstbageste. Om For- og 

 Hjørnetænder haves ikke fuld Oplysning; de synes at have været ret oprindelig formede, 

 skjønt de minde om de bøjere Suiner; de nedre Fortænder synes at være forholdsvis kort- 

 kronede; øvre Hjørneland er anselig, men har den oprindelige Stilling, med nedadrettet 

 Spids, og lukket Bod. 1 Underkjæbens Ledskaal skal endnu findes en Prc. postglenoideus. 



Den eocæne og miocæne europæiske Palæochoerus, der kjendes efter Hovedskallen 

 og enkelte andre Skelet-Dele, har faaet forreste øvre Fortand tydelig udvidet, med bred 

 Krone ; de nedre Fortænder ere sammentrykte, langkronede, foldede paalangs, stærkt fremad- 

 heldende; Hjørnetænderne hos Hannen ere blevne anselige, især de nedre højkronede, 

 skarpkantede ; Bagkindtændernes Hovedspidser have helt mistet V-Formen og faaet afrundet 

 Knoldform, og paa de øvre Bagkindtænder ere de tre yderste Spidser forsvundne ; bageste 

 øvre Kindtand har faaet en lille Tilvæxt ved Bagranden. Men, til Forskjel fra højere Suiner, 

 Hjørnetænderne, baade øvre og nedre, have beholdt mere af deres oprindelige Stilling, de 

 øvre med nedadrettet Spids, og de lukke Boden, om end sent for de nedres Vedkommende; 

 Kindtændernes Knolde ere forholdsvis kun lidt opløste i Smaaknolde ; bageste øvre Kind- 

 tand er neppe større end næstbageste, og de øvre Bagkindtænders Kroner ere ikke udvidede 

 forfra bagtil; Tandraderne ere endnu tæt sluttede. Skjønt Ansigtet ikke er saa stærkt for- 

 længet som hos de kjendte Anthracotheriiner, staar Hovedskallen dog i det hele paa et 

 højere Udviklingstrin: Ansigtet er bøjet lidt nedad i Forhold til Hjernekassen; Øjet er 

 skudt lidt tilbage; Kindbuen er stærkere; Prc. postglenoideus mangler; Nakken er mere 

 sammenskudt, den ydre Øregang helt presset frem mod Bagsiden af Prc. zygomaticus sqvamæ. 



