137 



jugularis er meget lang; Trommebenet er indvendig fyldt med svampet Benvæv (hvorledes 

 det er hos Falæochoerus, synes uiijendt). 



Den pliocæne asiatisite »Hippohyus«, der kjendes efter det meste af Hovedskallen, 

 synes nærmest kun at afvige fra Sus i at have faaet paafaldende svære Bagkindtænder, 

 hvis stærkt knudrede Knolde ere noget sammentrykte, vistnok tydende paa, at Dyret, noget 

 paa Drøvtyggernes Maade, har ført Underkjæben fra Side til Side under Tygningen, mere 

 end Svinene pleje. 



Meget nær Sus, nærmest de oprindeligere Arter med ret smaa Kindtænder, staar 

 Potamochoerus, der kun i et Par Henseender er gaact lidt videre. Enkelte af de forreste 

 Kindtænder kunne mangle, hvad de dog ogsaa kunne undertiden hos Sus; ogsaa Hunnen 

 har store Hjørnetænder; Kindbuen er lidt mere udstaaende fortil; og den opstaaende Kam 

 paa Overkjæbebenet langs Ydersiden af øvre Hjørnetands Grube bliver paafaldende stærk, 

 og i Forening med en anden Senekam, der løber paa øverste Rand af Meliemkjæbe og 

 Overkjæbe ovenfor Hjørnetanden, har den Tilbøjelighed til at indeslutte Næsemusklerne i 

 et Benrør; Senekammene ere fremkomne paa de Steder, hvor Snudens Sider have været 

 mest udsatte for Stød. 



Fra en eller anden af de oprindeligste Arter Sus med forholdsvis smaa Kindtænder 

 har sikkert Porcus («^afrirHssa») sin Oprindelse. Dens væsenligste Afvigelse er, at den har op- 

 hørt at gjøre Brug af Hjørnetænderne som Plovjern, vel fordi den for en stor Del lever af 

 Vandplanter. Hos Hannen ere Hjørnetænderne voxede højt ivejret, ikke hæmmede af Slid, 

 vedblivende at voxe omtrent følgende den Retning, de allerede havde, ogsaa de øvre vendende 

 opad, gjennenborende Overlæben ; øvre og nedre røre neppe mere ved hinanden ; de ere 

 forholdsvis spinkle; Emaillen er forsvunden. Hos Hunnen ere Hjørnetænderne helt vantrevne. 

 Hos Hannen ere de neppe at regne for andet end en overflødig Pynt, Tegn paa Overskud 

 af Kraft; at de ikke vantrives, skyldes dog maaske tildels, at de nødvendigvis efter deres 

 Stilling maa komme til at gjøre Tjeneste som Vejbrydere, naar Dyret gaar gjennem Krat. 

 Nogle af de forreste Forkindtænder ere vantrevne, vel nærmest under Paavirkning af Hjørne- 

 tænderne, ligeledes de bageste Fortænder; de forreste øvre Fortænder ere vel kun smaa, 

 men ere dog stadig voxende, uden Rod. Heller ikke af Trynen kan der gjores nogen 

 stærk Brug. Hovedskallen har i det hele et noget svækket Præg, skjønt den klart nok i 

 alt væsenligt er som hos Sus. 



Blandt oprindelige Arter Sus have ogsaa Hylochoerus '") og Phacochoerus dere.s 

 Udspring. De ere gaaede videre igjen i en ny Retning. Hylochoerus er den af dem, der 

 staar lavest, mest mindende om andre Svin. Phacochoerus er særlig højt udviklet. IMere 

 end noget andet Svin har den brugt Hjørnetænderne som Plovjern og hele Hovedet som 

 Plov. Baade hos Han og Hun ere Hjørnetænderne blevne uhyre, af en ualmindelig Sværhed, 

 kun med Spidsen emailleklædt, formende Kjæberne, og i Modsætning til det sædvanlige er 



E Musoo Lundii. 3. I. 18 



