145 



og udhulet Bagside, og Ryghvirvlerne faa det samme i mindre Grad. Lendehvirvlernes 

 Torntappe miste gjerne den fremadheldende Stilling. Tværtappen af bageste Lendehvirvel 

 støder sammen med Tværtappen af 1ste Bækkenhvirvel i en Ledforbindelse. Brystbenet 

 bliver fortil sammentrykt. Skulderbladet er tilbøjeligt til at miste Acromion. Laarbenets 

 Crista gluiæa bliver gjerne meget stor; enCrisIa intertrochanterica udvikles derimod ikke; den 

 indre Rand af Furen for Knæskallen bliver gjerne meget svær. Ogsaa Tegn paa Perisso- 

 dactylernes nære Slægtsab trods Uddannelse i højst forskjellig Retning er det, at Arteria 

 maxillaris interna i Hovedskallen paa et kort Stykke plejer at være indesluttet i en Canalis 

 pterygoideus (der mangler hos Artiodactyler, vist fordi den er mistet), og at Ryghvirvlernes 

 Tal plejer at være 23 (hos Artiodactyler lige saa stadig 19). 



Skjont Familien Eqvidæ i nogle Henseender er naaet højt op over andre Perisso- 

 dactyler, har den beholdt en oprindelig Egenskab, der ikke mere findes hos nogen af de 

 andre : i Haandroden have Scaphoideum og Hamatum i Hovedsagen en ret almindelig Stør- 

 relse og Form; begge ere ret smaa Knogler; Scaphoideum dækker kun en Del af Capitatuni, 

 der desuden dækkes af Lunaium; Hamatum holder sig nede ved Siden af Capitatum. Hos 

 de andre kan Scaphoideum have en lignende Form, men har hos de fleste stor Tilbøjelighed 

 til at voxe og brede sig ud over hele Oversiden af Capitatum; og Hamatum har ligeledes 

 Tilbøjelighed til at voxe, brede sig ind under hele Lunatum og helde sig ind mod Yder- 

 siden af Capitatum, som det trænger bort, tilsidst i den Grad, at Hamatum kommer til at 

 røre ved Scaphoideum. 



Medlemmerne af Afdelingen Eqvini staa som de oprindeligste overfor Hyracothei-iitn ; 

 paa Bagkindtændernes Kroner have de beholdt mere oprindelige Former. Paa de øvre 

 Bagkindtænder findes endnu tydelige Levninger af de tre yderste Spidser, den mellemste 

 dog undertiden ifærd med al forsvinde, Hovedspidserne have endnu beholdt noget af 

 V-Formen, og forreste og bageste Mellemspids ere ved Kamme forbundne med Hoved- 

 spidserne; paa de nedre Bagkindtænder er den forreste indre Spids tydelig tilstede, skjont 

 noget svag, og de ydre Spidser have tydelig V-Form. Hos Hyracotheriinerne forsvinde de 

 de tre yderste Spidser paa de øvre Bagkindtænder, og baade Hovedspidser og Mellemspidser 

 blive mere afrundet knoldformede og selvstændige; paa de nedre Bagkindtænder forsvinder 

 forreste indre Spids, og de andre Spidser blive knoldformede. 



De oprindeligste af Eqvinernes Slægter ere smaa spinkle Hovdyr med lavkronede 

 Kindtænder, flertaaede, uden stærk Tillempning i nogen enkelt Retning; de øverste Slægter 

 ere store stærke Hovdyr, med højkronede Kindtænder, entaaede, uddannede som græsædende 

 Steppedyr paa en Maade, der i meget minder om de højeste Bovider, i mange Enkeltheder 

 aldeles slaaende, skjønt Eqvider og Bovider ere vandrede ad vidl forskjellige Veje. — Mere 

 og mere øve Eqvinerne sig i at afrykke Græs ved Fortændernes Hjelp; alle Fortænderne, 

 baade øvre og nedre, bruges; tilsammen danne de tilsidst en kraftig Tang. Fra at være 



E MusQO Lundii. 3. I. . 19 



