149 



Hællcddel under Fodens Bevægelser, og træder i Forbindelse med Cuboideum; Hælbenet 

 faar en smallere, mere indskrænket Ledflade mod Cuboideum; Cuneiforme 1 og II smelte 

 sammen indbyrdes (som Undtagelse kan Cuneiforme II smelte sammen med Cuneiforme III). 

 Mellemfod og Taaled formes paa ganske lignende JMaade som de tilsvarende Knogler i Uaanden. 



Den laveste kjendte af Eqvinernes Slægter, af Gruppen Pachynolophi, er den eocæne 

 europæiske og nordamerikanske Pachynolophus (med «Prolorohippus<>, o: Hyracotherium 

 oenticoUim, og »Orohippus«). hvis Skelet kjendes ret fuldstændig. Hos den findes samlede 

 alle de Egenskaber, der ere nævnte som Gruppens oprindeligste. Trods sin store Forskjel 

 fra Hesten har den allerede det umiskjendeligste Heste-Præg, i Hovedskal som i alt andet; 

 mest paafaldende forskjellige ere Tænderne. 



Et Trin bøjere staar den eocæne nordamerikanske Ephippus {»Epihippus«), der 

 bedst kjendes efter Lnderkjæbe, det meste af Forlemmet og en Del af Foden. Den vigtigste 

 Forskjel fra Pachynolophus er, at mellemste indre Spids paa de nedre Bagkindtænder er 

 godt paaveje til at dele sig i to smaa Spidser. 1 hvert Fald alle de nedre Forkindtænder 

 ere, endnu, simplere end Bagkindtænderne. Hvorledes Forkindtænderne ellers have været, 

 vides ikke sikkert. I Forlemmet afviger den neppe nok ; Mellemhaanden synes at have 

 været lidt mere oprindelig, lidt mindre langstrakt. 



Paa et langt højere Trin, i Gruppen Eqvi, staar den miocæne europæiske og nord- 

 amerikanske Anchitherium (med « Miohippus«, Mesippus {^Mesohippus«), Hyphippus («Hypo- 

 kippus«), Desmathippus [« Parahippus«)), der kjendes ret fuldstændig efter Skelettet. For- 

 tænderne ere blevne lidt større, mere tætstillede, og den forreste af dem eller liere have 

 faaet grubeformet Krone. Hjørnetænderne ere ifærd med at vanslægte. Forkindtænderne 

 staa i tæt sluttet Række og have alle faaet fuldstændig Bredform, kun med Undtagelse af 

 1ste, der vel er noget udvidet, men dog staar langt tilbage i Udvikling. Paa de øvre bred- 

 formede Kindtænder ere de tre yderste Spidser blevne mere fremtrædende, som Ribber; 

 Melleinspidserne ere ifærd med at opsluges mere af deres Omgivelser; de ydre Hoved- 

 spidser ere noget ifærd med at blive sammentrykte. Paa de nedre bredformede Kindtænder 

 er ikke alene den mellemste, men ogsaa den bageste af de tre indre Spidser tydelig tvedelt, 

 og Kronernes Spidser ere stærkere sammentrykte. Kjæberne ere noget udvidede, i Forhold 

 til Tænderne, Overkjæben saaledes noget nedsænket; Crista masseterim er noget stærkere; 

 Tindinggruben er noget mindre, naaende mindre langt fremefter. Næsehulen er lidt mere 

 opsvulmet. Halsen er længere ; Taphvirvlens Prc. odontoideus er ifærd med at blive tud- 

 formet. (Bageste Lendehvirvels Tværtappe ere i Ledforbindelse med forreste Bækkenhvirvel.) 

 Overarmen er sværere, med tykkere Tuberculum majus, med bred nedre Ledflade med 

 fremstaaende Kam. Underarmen er sværere, Albuebenets Midtstykke spinklere. Haand- 

 rodens Knogler ere ikke lidt fladtrykte ; Capitatum er vo.xet stærkt i Brede. 5te Finger er 

 forsvunden, saa at der i det højeste er levnet en lille splinlformet øvre Ende af Mellem- 



