153 



et Par smaa Ben-Udvæxter; hos hBJere Slægter voxe de frem til el Par mægtige Horn, 

 og stærke Halsmuskler frembringe en tilsvarende mægtig Nakkekam ; Hornenes Fremkomst 

 kan neppe have nogen anden Grund, end at Dyrene have brugt Snuden til at bane sig 

 Vej gjennem Skov. Heller ikke have Chalicotheriiderne haft Hestenes Tilbøjelighed til at 

 uddanne sig som Løbere; tværtimod have de lignet de fleste andre Perlssodactyler i at 

 falde hen i .Magelighed og voxe sig store og tunge; deres Skelet gjennemgaar derfor ikke 

 nær saa mange Forandringer som Hestenes; kun en Sidegren af Familien har vænnet sig 

 til en ganske egen Brug af Lemmerne og er stærkt ændret derefter: Lemmerne ere brugte 

 til Klatring og omdannede paa noget lignende Maade som hos Agriochoerus. Det skulde 

 synes at ligge fjernt for et Hovdyr at vænne sig til Klatring, og dog er det en Vane, 

 der er opkommen gjenlagne Gange, i forskjellige af Hovdyrenes Grupper. Hvorledes en 

 saadan Vane kan indledes, vise Nutidens Geder. 



Som de, der have almindelig udviklede Lemmer, staa Titanotheriini som de op- 

 rindelige overfor de klatrende Chalicotheriini. 



Den eocæne nordamerikanske Palæosyops (med "Limnohyops« og Telmatotkerium), 

 der kjendes efter næsten hele Skelettet, er den laveste af Familiens sikre Slægter. Tand- 

 sættet er fuldstændigt, skjønt dog hos en og anden Art en nedre Fortand eller en forreste 

 Forkindtand kan mangle ; Fortænderne ere veludviklede, skjønt med Tilbøjelighed til at blive 

 smaa; det samme gjelder Hjørnetænderne; de øvre Forkindtænder have Smalform eller 

 JMellemform, ingen af dem har Bagkindtændernes Form; af de nedre Forkindtænder have 

 1ste og 2den nærmest Smalform, 3dje og 4de .Mellemform eller nærmest Bredforra. Kun 

 hos de øverste Arter er Tindingmusklen rykket saa langt ued, at ingen Crista sagittalis 

 dannes. Kun hos nogle faa af Slægtens øverste Arter findes smaa Begyndelser til Horn 

 paa Næseryggen. Legemsbygningen er allerede noget plump, men dog spinkel i Sammen- 

 ligning med Forholdene hos de højere Slægter. 



Hos den eocæne nordamerikanske Diplacodon, der kjendes efter væsenlige Dele af 

 Skelettet, ere Fortænderne endnu lidt svagere; øvre p3 og pi og de tre bageste nedre 

 Forkindtænder have faaet Bredform. Et Par anselige Horn findes. Hele Legemet er 

 endnu sværere. 



Hos den miocæne nordamerikanske Titanotherium (med Brontotherium etcl, hvis 

 hele Skelet kjendes, ere Fortænderne endnu mere vantrevne, saa at de endogsaa kunne 

 være helt forsvundne; Hjørnetænderne ere mere indskrænkede; de bageste Kindtænder have 

 endnu bredere Kroner, og Forkiudlænderne, med Undtagelse af den forreste, der vantrives, 

 ere endnu sværere. Tindingkamniene ere vidt skilte; Kindbuen og Lnderkjæben ere endnu 

 kraftigere. Næseryggens Horn ere mægtige. Nakkekammen er højt opstaaende. I Hen- 

 seende til Legemets Sværhed og Plumphed er Slægten Familiens højeste. Lemmerne ere 

 korte lykke Støtter, Mellemhaands- og Mellemfodsben forholdsvis korte og af næsten ens 



E Maseo Luntlii. 3. I. 20 



