159 



lille, spinkelt Hovdyr. Tandsættet er fuldstændigt, og Tænderne staa i nogenlunde sluttet 

 Række; Fortænderne ere smaa, men veludviklede; Hjørnetænderne ere store, nærmest dolk- 

 formede, hos nogle af Arterne stillede paa sædvanlig Maade, hos andre mere skraat stillede, 

 retlede fremad; p] er ganske lille; de andre Forkindtænder ere veludviklede, de øvre vel 

 betydelig svagere end Bagkindtænderne, men dog anselige, nærmest med Mellemform; de 

 øvre Bagkindtænder have fuldt ud faaet Familiens Egenheder, men ere ikko ualmindelig 

 store. Prc. postglenoideus og Prc. posttympanicus skulle være indbyrdes frie. 



Den miocæne Metamynodon, der kjendes efter hele Skelettet, er voxet stor og 

 svær. Fortænderne ere noget indskrænkede i Størrelse; Hjørnetænderne ere noget rettede 

 fremad; forreste øvre Forkindtand og de to forreste nedre ere forsvundne; de andre øvre 

 Forkindtænder have vel næsten faaet Bredform, men ere stærkt sammenskudte og noget 

 vantrevne, paafaldende svage i Forhold til Bagkindtænderne, der ere ualmindelig svære. 

 Hovedskallen bærer, ligesom hele Skelettet, Præg af stor Muskelkraft, særlig Kindbuen er 

 uliyre, og Underkjæbens Ledskaal paa Sqvama er meget rummelig, med en mægtig Pre. 

 postglenoideus, der under den ydre Øregang støder sammen med Prc. posttympanicus'''^). 



Rhinocerotidæ. Deres Udspring have Rhinocerotiderne sikkert fra de oprinde- 

 ligste Amynodontider, der have staaet noget lavere end Amynodoii , især i at de ydre 

 Hovedknolde paa de øvre Bagkindtænder i noget mindre Grad have mistet deres Selvstæn- 

 dighed; men meget snart have Rhinoceroiidernes øvre Bagkindtænder naaet samme Form 

 som hos de kjendte Amynodontider. 



For- og Hjørnetænder have hos de første Rhinocerolider været brugte omtrent 

 paa sædvanlig Maade ; de ere alle tilstede, af ret oprindelig Form, Hjørnetænderne dog 

 forholdsvis smaa, vanslægtede, til Forskjel fra Forholdene hos Amynodontider. Hos d(^ 

 højere Rhinocerolider bruges For- og Hjørnetænder som Niptænger paa en egen Maade, 

 saaledes al nedre Hjørnetand og forreste øvre Fortand tages særlig i Brug, voxe og komme 

 til at virke mod hinanden, medens de andre For- og Hjørnetænder vantrives. Hos de 

 allerøverste Rhinocerotider igjen opgives Brugen af For- og Hjørnetænder helt, og de 

 vantrives alle og forsvinde; deres Gjerning overlages af Læberne. — Næsehulen har allerede 

 hos de oprindeligste Rhinocerotider faaet en Form, der i det væsenlige beholdes hos alle 

 Familiens Medlemmer; den er rummelig, især bagtil, dækket af store, bagtil brede Næseben; 

 Næse-Aabningens Siderand er dybt indskaaren. — Stor indflydelse paa Næsens og Hoved- 

 skallens Form i det hele har Rhinocerotidernes Vane at bruge Hovedet som Løftestang, 

 vist især til at fjerne Grene, der hindre deres Gang gjennem Krat og Skov. Denne Vane 

 have sikkert Familiens oprindeligste kjendte Slægter allerede haft, at slutte efter Hoved- 

 skallens Form, efter de stærke, langt fremskydende Næseben, etter den brede, tykke Pande 

 og efter den høje tilbageheldende Nakkekam. Hos Familiens højere Slægter har den samme 



