161 



Lavest i Afdelingen slaar den artrige Slægt Rhinoceros. — Slægtens oprindeligste, 

 tniocæne, europæiske og nordamerikanske Arter (undertiden stillede i en egen Slægt, Acera- 

 therium) afvige alierede fra ^ Hyrachyus« i følgende: En af de øvre Fortænder, vist den bageste, 

 er forsvunden; af de to tilstedeværende er den forreste anselig, med langstrakt Krone, den 

 bageste derimod ganske lille ; øvre Hjørnetand er undertiden tilstede som en ganske lille 

 Vantrivning, oftest mangler den; af nedre Fortænder er der kun én tilbage, som en lille 

 Vantrivning; nedre Hjørnetand er anselig, heldende stærkt fremad, virkende mod den store 

 øvre Fortand; forreste Forkindtand har næsten Bredform, skjønt den kun er lille; de andre 

 Forkindtænder ere i Størrelse og Form næsten som Bagkindtænder; Ydersiden af de øvre 

 Bagkindtænders Kroner er stærkt sammentrykt og høj, og Længdekammen, der forener de 

 to ydre Hovedspidser, er ligeledes mægtig. Hovedskallen er tydelig sværere bygget, og 

 mindst nogle af Arterne have sikkert baaret Horn ; Mellemkjæbebenet er ifærd med at 

 miste Forbindelsen med Næsebenet; Prc. posttympanicus kan være skudt frem, saa at den 

 rører Prc. postglenoideus under den ydre Øregang. Kropskelettet er mere plumpt, og Lem- 

 merne ere kortere. I Haandroden ere Scaphoideum og Hamatum næsten sammenstødende. 

 5te Finger er kun tilstede som en lille Vantrivning eller mangler. — Paa højere Trin, 

 udviklede videre i samme Retning, staa flere baade uddøde og nulevende Arter (ofte hen- 

 førte til egne Slægter som Aphelops, Rhinoceros s. str., etc.i, udmærkede ved endnu stærkere 

 forreste øvre Fortand og nedre Hjørneland, ved Mangel af bageste øvre Fortand og forreste 

 nedre Kindtand, ved bredere Fiindtænder med endnu højere Kroner og med forskjellig ud- 

 viklede Bikamme paa de øvre, ved mægtige Horn o. s. v. — Men Slægtens øverste Arter, 

 baade uddøde og nulevende (ofte stillede i egne Slægter som Atelodus, Coelodonta etc), 

 have, som voxne, mistet For- og Hjørnelænder, som de have ophørt at bruge, og deres 

 Mellemkjæbeben ere svundne ind til at blive smaa Vantrivninger; ellers ere de kun gaaede 

 videie i samme Retning som de andre, have mistet den forreste nedre Forkindtand, men 

 faaet alle de andre Kindtænder mægtige, have faaet meget stærke Horn, baarne af ualmindelig 

 stærke Næseben, der Igjen kunne støttes af forbenet Meselhmoideum, have faaet svær Krop 

 med korte, svære Lemmer, uvante som de ere med at løbe, frygtløse i Følelse af deres 

 Styrke. Størst synes Hornene at være blevne hos de Arter, der have vænnet sig til mest 

 at leve af Græs og al færdes mindre i Skov end i aabent Land; man kunde tro, at Hornene 

 af Mangel paa Brug vilde være svundne ind; men det er ikke sket; Hornene synes al 

 være komne saa godt igang med at voxe, at de vedblive dermed, slides mindre end hos 

 de Arter, der leve i Skov, og derfor blive stadig større. 



Øverst blandt Rhinocerotini staar den plistocæne europæiske og asiatiske Elasmo- 

 therium, der kjendes ret fuldstændig. Den er nærmest at regne for en videre Udvikling 

 af de allerøverste Rhinoceros- Arier; dog er den i et Par Henseender gaael i en egen 

 Retning: af de to bag hinanden stillede Horn, som den har baaret, er det ikke som hos 



E Museo Lundit. 3. I. 21 



