167 



dog snart slides bort. Efter Fortænderne formes Kjæberne væsenlig. Den øvre Fortand 

 skyder sin Grund højt op i Mellemkjæbebenet, hvis forreste Del formes som en Skede om 

 Tanden, og Mellemkjæben voxer under Paavirkningen og strækker sig helt op til Pande- 

 benet, trængende Overkjæbebenet tilbage, bort fra Næsebenet. Den nedre Fortand udvider 

 paa tilsvarende Maade Underkjæbens forreste Del og former den som en Skede om sin 

 Grund. Vantrives øvre eller nedre Fortand igjen, tilbagedannes Kjæberne derefter; men 

 Virkningerne af Fortandens tidligere Tilstedeværelse spores dog. 



Hjørnetænderne have lignende Skjebne som de fleste af Fortænderne; de findes, 

 som vantrevne, hos de ældste af Familiens Medlemmer, men forsvinde snart ganske. 



Kindtændernes Række er hos de oprindeligste Elepliantider vist fuldstændig; pi maa 

 dog snart være forsvunden; de andre blivende Kindlænder staa i skillet Række og ere alle 

 samtidig i Brug; Tandskiftet foreganr paa sædvanlig Maade; Forkindtænderne have nærmest 

 Mellemform; Bagkindlænderne ere anselige, men have dog ikke nogen paafaldende Stør- 

 relse; hver af dem bærer fire Hovedspidser, der have Tilbøjelighed til at forenes lo og to 

 ved Tværkamme, og Kronens Cingulum har Tilbøjelighed til al voxe ivejrel langs baade 

 For- og Bagrand, især ved Kronens Bagrand; paa bageste nedre Kindtand findes allerede, 

 som hos saa mange andre Hovdyr, en veludviklet Hæl. — Hos højere Elephantider faa 

 Forkindlænderne Bredform; men derefter vantrives de snart for tilsidst helt at forsvinde, 

 fortrængte af Mælkekindtænderne og af Bagkindtænderne i Forening. Mælkekindtænderne, 

 der ligesom hos de fleste Hovdyr ere længe i Brug, udvide sig i alle Retninger ligesom 

 Bagkindtænderne. Særlig føje Kindtænderne nyt til ved deres Bagrand, hvor Cingulum 

 efterhaanden frembringer den ene Tværkam efter den anden, hver ny Tværkam formet 

 væsenlig som Hovedkammene; Kronen bryder kun langsomt frem; medens dens forreste 

 Del allerede er i Brug, er dens bageste Del endnu ikke frembrudt t)g ikke færdig dannet; 

 derved faar Brugen af Tanden stor Indflydelse paa dens Væxt; Pirringen medfører stærkere 

 og stærkere Væxt i den Del af Tanden, der er under Udvikling; mest paafaldende bliver 

 det for de bageste, sent i Dyrets Liv frembrydende Tænder. Desuden voxe Kindlænderne 

 baade i Brede og især i Højde, og Tandkit omhyller dem mere og mere. Kindlænderne 

 faa efterhaanden en uhyre Størrelse. Men samtidig bliver deres Udvikling mere og mere 

 langsom, og de trænge hverandre mere og mere i Kjæberne; tilsidst er det kun to eller 

 én Tand ad Gangen, der kunne finde Plads i hver Kjæbe ; hver ny frembrydende Tand 

 skyder den foran siddende Tand fremefter, og naar den forreste Tand er nedslidt og moden 

 til at falde ud som opbrugt, har den næste Tand i Rækken taget dens Plads. Naar bageste 

 Mælkekindtand falder ud som opbrugt, har forreste Bagkindtand taget dens Plads og hindret 

 Dannelsen af en bageste Forkindland. De uhyre Mælkekindtænder have desuden taget 

 Kraften fra Forkindtænderne. Inden Dannelsen af Forkindlænderne helt ophører, ere de 

 paa Grund af Trængselen af deres Omgivelser svundne ind til Vantrivninger. — Kind- 



