168 



{Elephantidæ.) 



lænderne fylde og udvide Kjæbebenene paa en iøjnefaldende Maade. De øvre Kindtænder 

 bringe Overkjæbebenel til at sænke sin frie Rand nedad som en Skede om Kronerne, og 

 i Hunden af Næsehulen hvælve de Kjæbens Krop ivejret; Knoglens bageste Del skubbe 

 de langt tilbage hen under Hjernekassen, og Frc. ectopterygoideus følger med tilbage i Form 

 af et Hylster om Kjæbebenet. I Underkjæben skyde Kindtænderne sig tilbage langs Inder- 

 siden af Frc. coronoideus. — Af. teinporalis og M. pterygoideus synes at være de væsenliyste 

 af de Muskler, der føre Underkjæben ; men nogen paafaldende Styrke synes de ikke at faa. 

 Tindingmusklen rykker ned paa Hjernekassens Side. Kindmusklen, der ellers hos Hovdyr 

 med store Kindtænder plejer at være særlig stærk, er mærkværdigvis netop svag, maaske 

 fordi Elefanterne have Brug for at kunne gabe forholdsvis højt, og Kindbuen bliver spinkel, 

 Kindbenet lille. 



Næsebrusken med dens Omgivelser har hos de første Eiephantider neppe været 

 andet end en bevægelig Tryne, saaledes som den findes hos mange Pattedyr, blandt Hovdyr 

 ellers hos Tapirer. Ved Øvelse i at strækkes og vrides og ved al bruges i mange Øjemed, 

 især som Griberedskab, er den efterhaanden voxet ud til en mægtig »Snabel«, der vel 

 stadig i Længde har fulgt Lemmernes Højde. Hovedskallens Næse-Aabning er som hos 

 mange andre Hovdyr med særlig bevægelig Næsebrusk udvidet og rykket tilbage; Næse- 

 benene ere tilsidst blevne ganske korte. En mægtig 2den Gren af ^V. trigeminus udvider 

 Canalis infraorbitalis. Men samtidig med, al Næsen uddannes som Griberedskab, ind- 

 skrænkes Næsens Brug som Lugte-Redskab, og Indskrænkningen heri paaskyndes af Næse- 

 hulens Omgivelser. Forfra trykkes og indsnevres Næsehulen af Mellemkjæben med de store 

 Fortænders Grund; franeden trykke Kindtænderne; bagfra gjør Hjernen Modstand. Følgen 

 er, at Sibenets Blade indskrænkes meget væsenlig. En Følge af Næsens stærke Brug som 

 Luftsuger er den paafaldende Udvidelse af Sinus tnaæiUares og S. frontales, der fremkommer 

 hos de højerestaaende Eiephantider; Luft trænger ind i de fleste af Hovedskallens Knogler 

 og udfylder og udposer dem i en ret enestaaende Grad. 



Ved at føre det svære Hoved med de tunge Fortænder og Kindtænder og med den 

 store Snabel have Halsens og Skulderens Muskler faaet en ualmindelig Styrke. Selve 

 Halslivirvlernes Række har fra første Færd været kort, og den vedbliver at være det, idel 

 Halsen holdes ret ubevægelig og nærmest kun tjener som Bærer af Hovedet; Halslivirv- 

 lernes Muskler vedblive al være svage og fremkalde ingen større Udvæxter, og Hvirvlerne 

 trænges tættere sammen og fladtrykkes mere af Hovedets Vægt. De Muskler, der mest 

 bruges til at føre Hovedet, og som vel især anstrenges, naar Forlænderne skulle bruges 

 som Løftestænger, synes at være dem, der gaa fra de forreste Ryghvirvler og fra Skulder- 

 bladet til Nakken. De fremkalde med deres Udspring de høje Torntappe paa de forreste 

 Ryghvirvler og de fremstaaende Rande paa Skulderbladet, og med deres Fæste frembringe 

 de Nakkebenels stærkt udstaaende Sidedele; og deres Masse, der fylder op mellem Skulder 



