169 



og Nakke, trykker bagfra paa Nakkebenet, paa Supraoccipitale og E.voccipitale, der presses 

 fremefter og komme til at helde stærkt fremad. Det fremad heldende Nakkeben trykker 

 paa alt, hvad der ligger foran det. Hjernen trykkes bagfra, udvider sig til Siderne og 

 helder fremefter, trykkende Hjernekassens Forvæg med Lamina cribrosa ned foran sig; 

 Isseben og Pandeben brede sig i Hjernekassens Loft, men blive korte; Frc. posttympanicus 

 trykkes frem under den ydre Øregang og møder Underkjæbens Ledskaal paa Sqvama; 

 Tindingmusklen trykkes bagfra fremefter og trykker igjen paa Øjet, der presses fremefter 

 og trykker paa Øjehulens Forvæg, der væltes fremover. Nakkebenets Fremadheldning er 

 let nok at se hos de mere oprindelige Former; men hos de øverste tilsløres den noget af 

 den Opsvulmning af Hjernekassens Knogler, der skyldes Udvidelsen af Sinus frontales^"). 

 — En lille Særhed, der synes allerede at findes hos « Arsinoitherium« , men ikke hos 

 Hyracider, findes ogsaa hos Elefanterne : Foramen condyloideum er sammenflydl med F.jugulare. 



For at faa høje Lemmer have Elephantiderne mere end andre Hovdyr strakt Lem- 

 merne i Leddene, saa at Lemmernes Knogler tilsammen, naar Dyret staar, danne næsten 

 lodrette Støtter for Kroppen ; især ere Overarm og Laarben stillede mere lodret end ellers. 

 Stærke Bevægelser for at lobe ere ikke udførte ; Elefanterne ere snart blevne saa store og 

 saa vel væbnede, at de ikke have haft noget at frygte; Lemmerne bruges stadig paa ret 

 alsidig Maade, mest dog til simpel Gang og til Støtte i Hvile. Under Tjenesten med at 

 bære det tunge Legeme ere de voxede i Styrke og have faaet en ualmindelig Sværhed, 

 ganske særlig paafaldende for Forlemmets Vedkommende ; Forlemmet, der er nærmest til 

 at bære det tunge Hoved, bliver langt stærkere paavirket end Baglemmet, i Modsætning 

 til, hvad der plejer at gjelde hos Hovdyr. Skulderblad og Hofteben, Overarm og Laarben 

 voxe stærkt, Overarm og Laarben blive ualmindelig lange. Underarmen bliver ligeledes 

 lang og svær; paa Grund af Albue-Leddets stærke Strækning bliver det Albuebenet, der 

 kommer til at bære den allerstørste Del af Byrden, og Albuebenet voxer uhyre, medens 

 Spolebenet mister endnu mere af sin oprindelige Kraft og bliver en spinkel Knogle, hvis 

 øvre Ende kun optager en lille Del af Ledfladen paa Overarmens nedre Ende, som Albue- 

 benet for største Delen har erobret, og hvis nedre Ende ogsaa er indskrænket og næslen 

 helt har trukket sig tilbage fra Scaphoideum. I Sammenligning med Underarmen er Under- 

 benet kun svagt. Det samme gjelder Foden i Sammenligning med Haanden. Haand og 

 Fod have vel faaet svære Knogler; men de Heste af Knoglerne bære Præg af at være 

 trykkede af Legemets Vægt. Kloleddene vantrives og blive ganske smaa, idet de næsten 

 sæltes ud af Brug, saa overvejende trædes der paa den mægtige fælles Trædepude bag Hovene ; 

 Seneknoglerne bag 1ste Finger- og Taaled, der ligge indesluttede i Trædepuden, blive ualmin- 

 delig svære. En Egenhed i Fodroden er, at IS'aviculare skyder sig lidt ind over Cuboideum. 



Elephantidernes laveste Afdeling er Moeritheriini. De afvige fra andre Elephantider 

 ved, al ingen af Kindtænderne i det blivende Sæt, undtagen nedre m3, har mere end to 



E Museo Lundii. 3. I. 22 



