175 



formes paa tilsvarende Maade og bliver tyk; For- og Hjørnetænder, en Tid lang med 

 Undtagelse af øvre Stødtand, bruges ikke, vantrives og overvoxes af den haarde Gane- 

 eller Gummehud; Underkjæbens Spids, der presses haardt mod Ganens forreste Del, bøjes 

 nedad, formet efter Ganen, der forrest er bøjet nedad følgende Stødtandens Indvirkning 

 paa Mellemkjæbens Form. Kindtænderne vanslægte, men paa forskjellig Maade. Hos alle 

 vantrives de forreste Kindlænder, sikkert tildels under Paavirkning af Ganens og Gummens 

 Knuseflader. Hos nogle vantrives ogsaa alle de andre Kindlænder, saa at de tilsidst for- 

 svinde. Hos andre blive de bageste Kindtænder tilbage i en ejendommelig vanslægtet Til- 

 stand, med lav Krone klædt med tynd Emaille, men med stor Rod, der ikke afslutter 

 Væ\ten. Hos andre igjen blive Kindtænderne smaa. skjønt de beholde sædvanlig Form, 

 men deres Tal forøges ; efterhaandeii som de forreste Kindtænder falde ud, af Mangel paa 

 kraftig Brug og hemmede af Knusepladerne, bliver den ledige, men uheldige Plads indtagen 

 af de Tænder, der staa nærmest bag dem; Kindtændernes Række vedbliver at rykke fremad, 

 og nye Tænder opstaa stadig bagest i Kjæberne, saa at Kindlændernes Tal voxer langt 

 over Hovdyrenes sædvanlige syv; de forreste af Tænderne i den lange Kindland-Række 

 synes at være Mælketænder; om Mælketændernes Efterfølgere, Forkindtænderne, ikke ere 

 komne til Udvikling, eller om de ere komne til at staa i Række med Mælketænderne i 

 Stedet for at fortrænge dem, er ikke endnu oplyst. 



Lavest blandt kjendte Søkøer staar Afdelingen Prorostomini med eneste Slægt 

 Prorostomus {uFrorastotnus«), kjendt efter det meste af en Hovedskal fra eocæne Lag i 

 Vestindien. Ansigtet er omformet i mindre Grad end hos andre Søkøer. Den øvre Stød- 

 tand synes at have været forholdsvis lille og har ikke paavirket Mellemkjæben saa meget 

 som ellers; de andre Fortænder og Hjørnetænderne, baade øvre og nedre, ere ret vel 

 udviklede, især de nedre ''^), og Underkjæbens forreste Ende er ikke bøjet nedad, men dog 

 allerede tyk. Kindtænderne synes at være tilstede i sædvanligt Tal ; de forreste ere kun 

 smaa. simpelt formede ; Bagkindtænderne ere anselige, mindende om Tapirens, alle omtrent ens. 



Blandt Halicorini, der sikkert stamme fra Prorostominerne, er den eocæne afrikanske 

 Eotherium, der kjendes efter Hovedskallen og enkelte andre Skelet-Dele, den oprindeligste. 

 Dens øvre Stødtand synes at have været større end hos Prorostomus; i hvert Fald har den 

 mere formet Mellemkjæbebenet, der er større og mere bøjet nedad. Virkningen af Vanen 

 at bruge Mundens forreste Del som et Knuseredskab er mere paafaldende: baade Mellem- 

 kjæben og Underkjæben bære Præg af at have været klædte med haard Hud, og Under- 

 kjæben er forrest bøjet nedad ; Fortænder og Hjørnetænder, bortset fra Stødtanden, ere 

 meget mere vantrevne, men have dog været tilstede, eller i hvert Fald efterladt Gruber, 

 hos det voxne Dyr; de forreste Forkindtænder synes at have været mere vantrevne. Bæk- 

 kenbenet har en langt oprindeligere Form end hos de højere Manatider, langt mere mindende 

 om de sædvanlige Forhold hos Landdyr. 



