176 



{Manatidæ.) 



Meget nær ved Eotherium staar den eocænc afrikanske Eosircn, kjendt efter Hovedskal 

 og andet. Dens væsenligste Afvigelser ere, at 2den og 3dje øvre Fortand og Hjørnetand 

 ere noget mere vantrevne, at Næsebenet er mindre, og at Bækkenbenel er mere indskrænket. 



Et Trin højere staar den miocæne og pliocæne europæiske Halitherium (med 

 Metaxytkerititn, « Felsinotherium« etc), der kjendes efter næsten liele Skelettet. iMeilemkjæbe 

 og Underkjæbe ere forrest endnu mere bøjede nedad. Fortænder og Hjørnetænder, med 

 Undtagelse af Stødtanden, ere forsvundne eller saa godt som forsvundne hos det voxne 

 Dyr; de forreste Forkindtænder falde tidlig ud elier mangle helt; Bagkindtænderne have 

 mere knudret Krone, og de bageste ere tiltagne i Størrelse. 



Meget nær ved Halitherium staar den pliocæne europæiske Rhytidodus («Kytiodus«), 

 der kjendes efter det meste af Hovedskallen. Den afviger især ved sit stærkt forlængede 

 Ansigt, med stærke Stødtænder. , 



1 en anden Retning afviger Halicore, der ogsaa staar meget nær ved Halitherium. 

 Kindtænderne have faaet svagere, lav Krone med tynd Emaille, der snart nedslides, men 

 lang Rod, der enten først sent lukker sig eller stadig holder sig aaben ; de fleste af Kind- 

 tænderne falde ud med Alderen , saa at tilsldst kun de to bageste i hver Kjæbe blive 

 tilbage. Tandskifte, der hos Halitherium synes at gaa for sig paa sædvanlig Maade, for 

 Kindtændernes Vedkommende, mangler tilsyneladende ; vel sagtens er det Mælketændernes 

 Efterfølgere, der ere forsvundne. Næsebenet, der hos Halitherium vel er kort, men dog 

 forholdsvis anseligt (eller kan være detl, forsvinder helt. Baglemmet, der hos Halitherium 

 endnu dannes af et lille vantrevet Laarben i Ledforbindelse med et lille forholdsvis vel- 

 formet Bækken, vantrives endnu mere; Laarbenet forsvinder; Bækkenbenet bliver simpelt 

 stavformet. 



I endnu en anden Retning er Rhytina uddannet, vistnok stammende fra HalitJierium, 

 Stødtænderne ere saa godt som forsvundne, alle Kindtænderne ligeledes. 



Afdelingen Manatini med eneste Slægt Manatus har sikkert sil Udspring blandt 

 de oprindeligste Halicoriner, om hvem den minder i Kindtændernes Form. Dens Ejen- 

 ilommelighed er væsenligsl kun det særegne Forhold, at Kindtændernes Tal er forøgel højt 

 over det sædvanlige, at nye Kindtænder stadig dannes i hele Dyrets Levetid '''l. I andre 

 Henseender er Manatus uddannet paa ganske lignende Maade som forskjellige af de øverste 

 Halicoriner: Øvre Stødtænder og alle andre Fortænder og Hjornetænderne ere stærkt van- 

 trevne, saa godt som forsvundne, Mellemkjæben derfor kun lidt nedadbøjet, ligeledes 

 Underkjæbens forreste Del. Næsebenet er indskrænket til en ubetydelig lille Knogle. Hals- 

 hvirvlerne, der hos alle Søkøer ere korte, ere endnu kortere end ellers, og en af dem er 

 forsvunden. Bækkenbenet er ganske lille. — Lidt lavere end Halicore staa nogle af Slægtens 

 Arter i al have Negle paa Fingrene. Ogsaa i Halens Form er Manatus lidt oprindeligere 

 end Halicore og Bhytina, de eneste af de andre Søkøer, der kjendes i denne Henseende ; 



