_ 196 



(,Viim. 2.) 



Suplem., 18S!), p. 18 og 25) til E. curcidens, Ameghi nos E. rectidens. Den ovre KiiuUand er rel ejendom- 

 melig, især paa Grund af Indcrsøjlens ringe Størrelse; meii Tanden er dog neppe ejendommelig nok til 

 derpaa at grunde en egen Art; den kunde vist nok være af E. cumånis (rectidens). 



EqvHS reciideiit: opslillede H. Gervais k Amegliino (Mamniif. foss. Amér. du Sud, 1880, p. 93) 

 efter nogle løse Kindlænder fra Syd-Amerika, deriblandt ogsaa to øvre a^gte Heste-Kindlænder fra Tarija, som 

 P. Gervais med Urette havde henfort til Lunds Eqvus neor/æus. Til samme Art har Ameghi no senere 

 (C.ontrib. ctc, 1889, p. .505—513, pi. XXVII, fig ,S, XXVIII, fig. 5, og Rev. Arg., 1891, p. 65-8S) henført ad- 

 skillige andre jordfundne Stykker fra Plala-Landene, ogsaa nogle Hovedskaller. Og hvad Burmeister har 

 beskrevet under Navnet E. eurvidens, erklærer Ameghtno for at være E. rectidens (Rev. Arg., 1891). Paa 

 sin Side har Burmeister, der har undersøgt en af de Hovedskaller, som Ameghino har henført til E. 

 rectidens, erklæret E. rectidens for ét med E curcidens 0\v , Burni. (Los Gab. fos., Suplem., 1889, p. 19), 

 og Lydekker (A study of extinct Argenline Ungulates, Anales del Museo de La Plata, Paleontologia Argentina, 

 H, 1893, p. 73 — 74) siger: "So far as I can see, the whole of the characters on which Sr. Ameghino relies 

 as distinguishing his E. rectidens from lliis species (a: E. eurvidens) are not more Ihan individual pecnli- 

 arilies«. — Ameghino, der har at godtgjøre, at hans E. rectidens er forskjellig fra E. curridens Owen, 

 opfører følgende Kjendetegii for E. rectidens (Rev. Arg., 1891, p. 87—88): de øvre Kindlænder ere kun lidt 

 krummede, næsten lige (hos eurvidens meget krummede) . . .; den forreste Indersojle er mindre . . .; den 

 bageste Indersojle er fortil mindre skarpt skilt fra det øvrige af Kronen . . .; de øvre Kindtænders Slidflade 

 er bredere end lang (hos eurvidens lige saa bred som lang); Roddernc ere lange og lukkes forholdsvis lidlig 

 (hos eurvidens korte og lukkes sent); de nedre Kindlænder ere brede, med de to indre Folder snevre og kun 

 lidt bugtede og med den ydre Fold bred og uden Bifold (hos eurvidens smalle, med de to indre Folder brede 

 og bugtede og med den ydre Fold snever og med Bifold). — Men eftersom Ameghino af E. eurvidens kun 

 kjender løst fundne Tænder og ikke siger noget om, at ikke alle øvre Kindtænder hos E. rectidens ere ens i 

 Krumning, er der den største Sandsynlighed for, at han ikke har sammenlignet ensartede Tænder (han 

 synes ikke at have været opmærksom paa Sagen), og at der i Virkeligheden ikke i den Henseende er nogen 

 F'orskjel. men at baade E. eurvidens og E. 7-ectidens deri stemme med E. caballus. I de andre Mærker synes 

 der at kunne være Art-Forskjel mellem E. eurvidens og E. rectidens (Forskjellen i de øvre Kindlipnders 

 Rødder er dog for lidt undersogt), om end F'orskjellen ikke er saa væsenlig eller saa fasl, som Amegliino 

 tænker; noget lignende Forskjelligheder kunne findes indenfor Arten E. cal)allus, tildels endogsaa mellem 

 Tænder af samme Kjæbe; bedst er Forskjellen i Storreisen af de øvre Kindtænders Indersojle. — Men i alle 

 de Egenskaber, der ere fremhævede for Ameghino's E. curridens (undtagen de ovre Kindtænders Krumning, 

 som dog ikke kan medregnes), stemmer den med E. caballus. Man kan derfor ikke værge sig mod den 

 Tanke, at i hvert Fald de fleste af de Tænder, som Ameghino har henført til E. CHrvidciis, kun ere af 

 selve E. caballus. — Roth (Revista del Museo de La Plala, tom XI, 1902, pi. II, fig. I, pi. III, lig. I) har 

 afbildet de nedre Kindlænder og Haand af "E. rectidens«, men vil dog ikke udtale nogen Mening om Ariens Rel. 



Eqvus insidatus og E. gracilis har Ameghino (Anales del Museo Nacional de Buenos Aires, lom. 

 IX, 1904, p. 190, fig. 250, p. 260, fig. 353) opstillet efter løse øvre Kindlænder fra Tarija. Hvori deres Fljen- 

 dommeligheder skulle ligge, siges ikke, og det fremgaar heller ikke af Billederne ; tilsyneladende er der ingen 

 F'orskjel fra E. cahallus. Det samme gjelder hans E. iirnniH fra Buenos Aires (1. e. p. 226, fig. 301). 



Fra Mellem- og Nord -Amerika er opfort: 



Eqvus major De Kay (1842) (se især Leidy, Journ. Acad. Nat. Se. Philadelphia, 2. ser., vol. VII, 

 1869, p. 265 og 399, og Lcidy, Extinct Vertebr. Fauna of the Western Territ , Rep. li S. Geol. Surv. Territ., 

 vol. I, 1873, p. 244—246, 321, pi. XXIII, fig. 3 — 18). E. americanus Lcidy (1847), nec Gervais, med det senere 

 Navn E. complicatus LeIdy (lS.i8) regner Lcidy selv for at være samme Arl Arien skal væsenlig stemme 

 med de største Former af E. caballus; men Kindlænderne skulle være »generally distinguishable by the 

 comparalively complex eourse of the enamel lines on llie triluraling surfaces«. Forskjellen, der nærmest kun 

 gjelder de ovre KindUender, kan være ret iøjnefaldende, men er alt andet end fast; paa nogle af de Billeder, 

 der forestille ovre Kindlænder af E. major, ere Emaillefolderne ikke mere bugtet tegnede end hos mangen 

 E. caballus; og hos E. caballus knnne Emaillcslyngningerne undertiden være næsten lige saa bugtede som 

 hos E. major sædvanlig. — G id lev (Tooth characters and revision of the North American species of the 

 genus Eqvus, BuU. Amer. Mus. Nat. Hist., vol. XIV, 1901, p. 91—142, pi. XVIII— XXI) siger, at E. major De Kay 



