201 



7. Anoyo Ramalln. Slorre Stykker al' lignende Fortænder som Nr. 4, hørende sammen med Over- 

 og Underkjæbe af typisk M. Immboldlii. 



De foreliggende Stødtænder fra Plata-Landcne vise altsaa en meget betydelig Vexlen, og ingen af 

 dem stemmer helt med Ameghino's Typer; der kunde efter dem opstilles en Række nye Arter med lignende 

 Ret som Ameghino's. Rigtigere er det dog vist at henføre dem alle til M. andium var. humholiltii. 



De ikke l'aa Kindtænder, der, foruden de allerede nævnte, haves i Kjobenhavn fra Plata-Landene, 

 dels løse, dels siddende i Over- og Underkjæber, ere saa godt som alle af typisk M. humboldfii (enkelte af 

 dem ere afbildede af Norden skioid, 1. c, pi. 2, fig. 16, og pi. 6, fig. 2—6). En Undtagelse gjøres egenlig 

 kun af et Sæt Over- og Underkjæbe-Tænder, ml—mZ i begge Kjæber, fra Arroyo Ramallo, der i høj Grad 

 minde om typisk M. andium (en nedre og en øvre »»2 af Rækken ere afbildede af Nordens kiold, 1. c, 

 pi. 2, fig. 16, og pi. G, fig, 6) (den tilhørende Stodland er i smaa Brudstykker, saa at dens Form ikke kan 

 skjønnes; Emaillebaand synes den ikke at have haft); om man vil henføre dem til den ene eller den anden 

 Race, er vilkaarligt. 



M. andium synes, efter Forholdene ved Tarija at dømme, lidt mere tilbøjelig til at nærme sig M. 

 humboldtii end omvendt, at dømme efter Fundene i Plata-Landene. 



Fra Chile haves i Museet Afstøbninger af en Stødtand, af Over- og Underkjæbe med Kindtænder og 

 af en løs nedre bageste Kindtand. Alt stemmer med typisk M. humboldtii fra Plata-Landene. 



Med nogen af Slægtens mere velkjendte Arter fra Nord-Amerika eller den Gamle Verden (se bl. a. 

 Oversigten hos Cope, The Proboscidea, American Naturalist, vol. XXIII, 1889, p. 191—211, pi. IX— XVI) kan 

 M. andium ikke forvexles. 



3) p. 11. Med Hensyn til Maalene her og i det følgende er at mærke: 



Alle Maal ere tagne med Passer. 



Hovedskallens Længde er maalt fra bageste Rand af Nakkeledknuden til Mellemkjæbens forreste Rand. 



Underkjæbens Længde: fra bageste Rand af Condylus til Knoglens forreste Spids. 



Skulderbladets Længde: langs Bagranden. 



Overarmens Længde: fra Hoved til Underrand af nedre indre Ledrulle. 



Spolebenets Længde: langs Indersiden. 



Mellemhaands- og Mellemfodsbenenes Længde: fra øverste Rand til Underranden af Midtkammen 

 paa nedre Ende (naar den findes). 



Laarbenets Længde: fra Hovedets øverste Rand til Underrand af indre Ledknude. 



Skinnebenets Længde: langs Indersiden. 



For at undgaa, at højre og venstre Knogle af sanmie Dyr opføres som forskjellige, i de Tilfælde, 

 hvor der gives Maal af en Række jordfundne Knogler, er der som oftest kun maalt Knugler fra enten liojre 

 eller venstre Side alene, eller ogsaa er der paa anden Maadc skallet Sikkerhed for, at de maalte Knogler ere 

 af forskjellige Dyr. 



*) p. 17. Det er Rengger (Naturg. d. Såugethiere von Paraguay, 1S30, p. 3G2), der først har gjort 

 opmærksom paa Modsætningen mellem de amerikanske Hj<irte og de sædvanlige Gammel-Verdens-Hjorte i 

 Henseende til Egenhederne i Vomer. Senere er Forholdet glemt, indtil det blev gjenopdaget af Garrod 

 (Proceed. Zool. Soc. London, 1877, p. 13), der bragte yderligere Oplysninger om Sagen. (Man plejer al nævne 

 Garrod som Opdager; men Æren tilkommer Rengger.) 



Udredelsen af Mellemhaandsbetienes Forhold i de forskjellige Hjorte-Grupper skyldes særlig Brooke 

 (On the classification of the Cervidæ, Proceed. Zool. Soc. London, 1878, p, 883-928, pi. LV). 



s) p. 18. Ogsaa Lydekker (The Deer of all Lands, I89S, p. 24.5— 24C) mener, at de sydamerikanske 

 Hjorte med simple Hoin ikke ere oprindelige, men snarest vanslægtede Former. Hans Grund er, at der i 

 Nord-Amerika ikke er fundet uddøde ægte Hjorte med ugrenede Takker. — Samme Mening skal være fremsat 

 af Gordon Cameron. 



8) p. 41. De ægte Eqrus-\rleis starre eller mindre Ligheder med uddøde lavere slaaende Former 

 som Hipparion ere udfundne af bl. a. Hensel, Rutimeyer, Kovalevsky, Burmeister, Forsyth 



E Museo LuDdii. .1. I. 26 



