22] 



43) p. |2». To Afliandlinger, der stille sig til Opgave at klare Forholdet mellem Oinbos og andre 

 Boviner, skyldes Lonnberg: On the soft anatnmy of the Musk-Ox, Proceed. Zool. Soc. London, 1900, p. 

 142 — 167, og On the structure and anatomy of the Musk-Ox, ibd., p 686 — 718. Udfaldet sammenfattes vel 

 nærmest i følgende Ord om dens Egenskaber, at de »do not indicate anv Ovine afBnittes, but point to a 

 comparatively primitive origiii from which Ovibos has been specialized in its own peculiar nianner' (1. c, 

 p. 716), en Mening, der vel stemmer med den, der er fremsat i nærværende Afhandling. 



■M) p. 124. Om Budorcas især: 

 A. Milne Edwards: Recherches pour servir a l'hist. nat. des Mammiféres, 1868—74; p. 367 — 377, pi. 

 LXXIV— LXXIX. 



45| p. 125. Om Bos {Anoa) depressicornis især: 

 Heller: Der Urbuflel von Celébes, Anoa depressicornis, Versoch einer Monographie; Abhandl. u. Berichte 

 des k. zool. anthropol. ethnogr. Museums zu Dresden, 1890—91, Nr. 2, p. 1 — 40, pi 1 — III. 



46) p. 126, Om uddøde Cervini især: 



Hensel: Ueber einen fossilen Muntjac aus Schlesien ; Zeitschr. d. Deutsehen geol. Ges., Bd. XI, 1859; p. 251 

 —279, pi. X, XI. (Frox, 3: Cervulus.) 



Fraas: Die Fauna von Stcinheim, 1870; p. 34—44, pi. VIII, IX, XI. {Palæomeryx, o: Palæonieryx éi Cervulus.) 



Kowalevi'sky : Osteologie des Gelocus Aymardi; Palæontographica, Bd. 24, 1876— 77; p. 145—161, pi. XXI <fe XXII. 



Filhol; Annales des Sciences Géologiques, tom. VIII, 1877; p. 22S — 244, pi. U, 20—22. (Prodremotherium, 

 Gelocus & • Bachitheriitm- .\ Ibd., tom. XI, 1881; p. 40—65, pi. 11—20. {Dremotherium, o: Palæo- 

 meryx, Am}>hitraguhis.) Ibd, tom. XII, 1882; p. 240— 254, pi. 24— 26. [Gelocus.] Ibd., tom. XXI, 

 1891; p. 247-284, pi. XXVI— XXIX, XXXI— XXXVIII. (Palæomeryx, Cerms, 3: Cervulus.) 



Pi iiti meyer: Beilrage zu einer naturlichen Geschichte der Hirsche: Abhandl. d. schweizerischen palåontol. 

 Ges., vol. VII, VIII, X; Theil I, 1881, p. 1 — 93, pi. 1-IV; Theil II, 1883, p. 1-122. pi. V-X. 



Riitimeyer: Studien zu der Geschichte der Hirschfamilie; Verhandl. Naturf. Ges Basel, Theil VII, 1882—84; 

 I, Schadelbau, p. 1—61; II, Gebiss, p. 399 — 464. 



Matthew: BuU. Arner. Mus. Nat. Hist , vol. XX, 1904;p. 127 — 129, med Billede. (Patøomerj/xl?) fra Nord-Amerika.) 



En egen Gruppe af amerikanske Hjorte udgjøres af den tertiære nordamerikanske Merycodus (lig 

 Cosoryx, efter Cope og Matthew) og dens ligeledes tertiære nordamerikanske Slægtninge, den mere op- 

 rindelige Blastomeryx og den mindre oprindelige Capromery.v (se især Cope, U. S Geogr. Surv. West of 

 the 100. Meridian, 1877, p. 346—360, pi. LXXX-LXXXII (Dicrocerus, o: Blastomeryx & Merycodus), Scott, 

 BuU. Mus. Comp. Zoology at Harvard CoU., vol. XX, 1890—91, p. 76 — 87, pi, I I Blastomeryx, Cosoryx), og 

 Matthew , A complete skeleton of Merycodus, Bull. Arner Mus. Nat. Hist., vol. XX, 1904, p. 101 — 129, pi. III). 

 Merycodus kjendes efter næsten hele Skelettet, de andre kun efler mindre Dele. Merycodus er en Hjort 

 med to- eller flergrenede, vist aarlig fældede Horn, med Rosenkrands, og ellers i alle Henseender tilsyne- 

 ladende sluttende sig nær til andre Hjorte undtagen i Formen af de bageste Kindtænder, der ere højkronede 

 som hos de øverste Boviner. Matthew fremhæver en Del andre Egenskaber, hvori den skulde ligne Boviner, 

 særlig Dicranoceros ('Antiloi:apra'), og han gjør den til Type for en egen Familie, Merycodontidce, som 

 han trods Hornene stiller ved Siden af •Antilocapridæ' blandt 'Booidea tyjnca«, som han stiller i Mod- 

 sætning til "Booidea cervifrirmia', ganske i Tilslutning til Cope's Fremstilling (The Artiodactyla, American 

 Naturalist, vol. XXIII. 1889, March, p. 111 — 136); dog indrømmer han, at nærmere Slægtskab med Hjortene 

 er muligt, skjønt ikke sandsynligt. Men ikke en eneste af de Egenskaber, bortset fra Kindtændernes Højde, 

 som Matthew fremhæver som Lighed med Boviner, er i Virkeligheden afgjørenrie; ikke én af dem er fremmed 

 for Cerviner; derimod har Merycodus i Formen af 3dje og 4de sammenvoxede Mellemhaandsben, og ligeledes 

 i Mellemioden, en udpræget Hjorte-Egenhed: Knoglens Bagside er rendeformet udhulet (efter Matthew's Be- 

 skrivelse). Der kan ikke være mindste Tvivl om, at Merycodus er en Hjort, der har faaet højkronede bageste 

 Kindtænder, mindende om de højeste, ikke om de oprindelige, Boviner; det er ikke en Bovin, der har ud- 

 viklet Hjortehot n. Et andet .Spørgsmaal er, om Aieri/codjts-Gruppen har sit Udspring fra de ældre Hjorte- 

 former, der kjendes fra Nord-Amerika, henførte til Palæomeryx, eller fra CerCTtte-lignende Hjorte, eller om 



