228 



(Aiitti, 51.) 



Eqrpodactylus er opslillcl af Copc (American Naturalist, vol. XXII, 1888, p. 449) for don længe 

 forud kjeiidte Hipparion antilupinmn fra Sivalik, i den Forudsætning, al denne Art var entaaet, hvad den 

 dog neppe er; i hvert Fald er Sagen meget tvivlsom (se Lydekker, Catal. foss. Mamm. Brit. Mus., part. III, 

 188(i, p. 59—60). 



Pliolophiis, opstillet af Owen især efter Dele af Hovedskaller (afbildede i Qnart. Journ. Geol. Soc, 

 vol. XIV, 1858, pi. II— IV), falder sammen med Hyracoihcrium, som det længe har været erkjendt. 



Med Hensyn til den i nærværende Afhandling givne Oversigt over Hestenes Stamtræ maa det stadig, 

 som ved alle andre her meddelte Oversigter, mindes, at de Slægter, der opfores som Stamslægter for andre, 

 meget vel kunne indeholde Arter, der staa udenfor Afstamnings-Linien. Naar saaledes Eqi-utt er opstillet som 

 Stamslægt for Hipjndiwni, er Meningen kun, at HippidiHm stammer fra en eller anden af de alleropriiidc- 

 ligste £(/ WM.S- Arter ; der er Hqvus-Xviiv, der staa langt højere end Slamformen for Hippidium. 



I sin Tid have Huxley og Kovalevsky regnet Vlagiolophus og Palæulhermm for Stamformer 

 for Anchitherium, Hipparion og Eqvus. »Had the wonderful series of American equines never been disco- 

 vered, il is highly probable thai this result would not have been disturbed, though in the light of present 

 knowiedge it cannot be accepled«, siger Scott herom (Transact. Arner. Philos. Soc, vol. XVII, 1894. p. III). 

 Det er sandt, at Palæotherier i mange Henseender kunne se ud som oprindelige Efivider; men Bygningen af 

 deres Næse, der minder om Tapirens, og deres forstørrede Hanuitnm, blandt andet, burde strax have godt- 

 gjort, at det var ganske urigtigt at regne dem for Stamformer for Heste, der i disse Henseender staa paa el 

 lavere Trin. 



Som ældste Led af den Række Former, der i lige Linie fere op til Nutidens Heste, plejer man nu 

 at opføre en af Condylarthrernes Slægter, Phcnacodus. At der blandt Condylarthrer maa findes Stamformer 

 for Hesten, er sandt; men Phcnacodus er meget for særlig udviklet til al staa nogenlunde nær ved Hestens 

 Stamtræ (se Anm. 14, p. 210). 



Hyracotherium (s. str.) hører vel til Hestenes Stamtræ, men kun som en Sidegren. Man plejer at 

 stille den i den lige Linie, der ferer til Hesten, som et af de laveste Led i Rækken. Som Grund til at sætte den 

 nederst nævner Worlman (BuU. Arner. Mus. Nat. Hist., vol. VIII, 1896, p. 104), blandt andet, i Overensstem- 

 melse med den almindelig godkjendte (men dog i mange Henseender urigtige) Cope-Osborn'ske Forklaring af 

 Pattedyrenes Tandformer, at de tre yderste Spidser paa de øvre Bagkindlænder ikke findes, og at de to ydre 

 af de fire Hovedspidser ere afrundet kegleformede. Men heri er Hyracotherium i Virkeligheden mere fjernet 

 fra den oprindelige Insektæder-Tandform, end andre Eqvider ere det. At Hijracothevium i Formen af de 

 nedre Bagkindlænder, i Mangelen af den indre forreste Spids, ogsaa efter den Cope-Osborn'ske Tydning (der 

 i dette Tilfælde er rigtig), staar højere end andre Heste, maa Wortman og andre med ham have overset. 



Det er efterhaanden blevel ret almindeligt at regne Hipparion for en Sidegren af Hestens Stamtræ, 

 ikke for en lige Forgænger for Eqvus, vist især paa Grund af den mærkværdige, nye, urigtige Tydning af 

 de øvre Kindtænders »Sojle« som en løsreven indre forreste Hovedspids. Hipjiarion viser netop, hvad der i 

 denne Henseende maatle ventes som Mellemled mellem Anchitherium og Prothippns eller Eqvus; Søjlen er 

 en Udvæxl fra Kronens Cinguhim, der endnu ikke som hos Eqvus er voxct sammen med den nærmeste 

 Hovedspids. En anden Sag er det, al der findes Arier af Slægten Hipparion, der i et og andel kunne staa 

 hojere end Arter af Prothippus og Eqtms, saaledes i at have stæikt foldet Emaille paa nogle Steder af 

 Kindtændernes Kroner og dyb Taarcgrube. 



Som lige Forgænger for Eqvus har HijipidiwH været regnet, maaske tildels paa Grund af For- 

 vexling med Prothippus. Det for Rippidium (s. str.) mest ejendommelige, den dybt indskaarne Siderand af 

 Hovedskallens Næse-Aabning, viser klart nok, at Hippidium ikke kan være Stamform for Eqvus, hos hvem 

 Næse-Aabningen er den sædvanlige. 



52) p, 155. Om Tifanotheriini især: 

 Lcidy: The Ancient Fauna of Nebraska; Smithsonian Goiitrib. to Knowiedge, 1853; p. 72—78, pi. XVI, XVII. 



{Titanotheriuiii.) 

 Leldy: Journ. Acad. Nat. Se. Philadelphia, 2. ser., vol. VII, 1869; p. 206-218, pi. XXIV. [Tifanotherium..) 

 Leidy: Exiinct Vertebr. Fauna of the Western Territ ; Rep. Il S. Geol. Surv. Territ., vol. I, 1873; p. 27—58, 



pL IV, V, XIX, XX, XXIII, XXIV, XXIX, XXXI. [Pala-osyops.) 



