126 A. Aiqner Lajos. 



csaknem egészen fekete példány rajzát is adja. Mindezeket a 

 többé-kevésbbé sötét rajzú példányokat szabályos ezlistfoltokkal, 

 ab. hungarica-nak nevezhetők 



Xb. valdensis Esp. {i, 34 mm.). A felső szárny elülső sze- 

 gélyének foltjai egybefolytak, a külső szegély foltjai hosszúkásak. 

 Az alsó szárny fonákján az összes ezüstös foltok meghosszab- 

 bodtak. (Magyarország, F r i v al d s z ky-gyüjtemény). Ugyanott 

 van egy igen hasonló kisebb példány is (á, 31 mm.). 



Más példányon (á, 49 mm.) a felső szárny foltjai részben 

 egybefolytak és megnyújtottak (0 c h s e n h e i m e r-gyüjtemény.) 

 Ugyanott meglehetős hasonló nagyobb példány is van (c5, 38 

 mm.). Ezek a példányok többé-kevésbbé egyeznek E^sper (1. c, 

 I. 2. Taf. 91. Fig. 4 ; Suppl. Taf, 94. Fig. 2. Taf. Íl5. Fig. 4.)* 

 Freyer (Neue Beitr. V. Taf. 422. Fig. 1.) ésHerrich- 

 Schaffer (1. c. Taf. 33. Fig. 152.) ábráival. 



Midőn E s p e r (1. c. Supl. p. 1 12.) ezt az eltérést leírta, 

 4 példány volt előtte, melyek közül hármat le is rajzolt. Egyike 

 kevéssé rajzolatú, a töbl)i három azonban igen sötét rajzú, de 

 az alsó szárny nem egészen fekete. Mindazonáltal diagno- 

 sisa így hangzott: „Alis dentatis fnlvis, nigro induetis macula- 

 tisque ; inferioribus supra nigricantibus, subtus maculis longi- 

 tudinalibus argenteis". A leglényegesebb bélyeget képezik ennél- 

 fogva a megnyújtott ezüstfoltolc, a felület sötétebb vagy világosabb 

 volta nem lényeges, vagyis minden példány, akár sötét rajzú, 

 akár nem, melynek ezüst foltjai megnyújtottak, ide vonandó. 



Argynnis Aglaja L. ab. Emilia Quensel, (á, 49 mm.) fölül 

 egészen melanotikus, azaz fekete, úgy hogy az alapszín csupán 

 a felső szárny két cellulararis foltjában s egy hosszanti sávjában 

 érvényesül. Alsó szárnyának fonákján csupán a tőnél levő ezüst 

 foltok vannak meg, a középső foltsort fekete foltok helyettesítik. 

 (Tata-Tóváros, 1905. aug. Z a 1 a István.) 



Az Argynnis Aglaja L. rendkívül elsötétedett példányait 

 melyeknek csak felülete elsötétedett, elkülönítették azok- 

 tól, melyek felül is, alul is abnormálisak. Tanácsosnak látszik 

 azonban, hogy a többé-kevésbbé melanotikus alakokat egyesítsük 

 s az abnormális erős rnjzú, de nem melanotikus példányokat 

 elkülönítsük, még pedig az ab. arvernensis Guillemot (1856 ) 

 elnevezés alatt. Minthogy ennek az eltérésnek eredeti leírását 

 nem ismerem, ez alak typusául C 1 a r k (Ent. Rec. 1891. p. 

 265.) ábráját tekintem. Ide vonhatók volnának Herrich 



