﻿I. Den senglaciale sænkning. 



Blandt de mest fremtrædende mærker efter landisens ar- 

 beide er på begge sider af Kristianiaf jorden de store grus- 

 rygge, der. er betegnede som raerne^ i Smålenene Mosseraet, 

 og i Jarlsberg Hortensraet^). 



De må, trods deres overveiende lagede bygning og deres 

 sammensætning af forherskende rullet grus og sand utvivl- 

 somt betragtes som endemoræner, der markerer en længere 

 stilstand af iskanten, og således har de også ligefra Kjerulfs 

 første meddelelser om dem sågodtsom af alle været op- 

 fattet^). 



Kjerulf opfattede raerne ligesom vore øvrige bag dem 

 liggende endemoræner som angivende et stadium af „et til- 

 bagekrybende eller et fremkrybende isdække"^). Senere^) har 

 imidlertid De Geer i raerne ment at have grensen for en sær- 

 skilt nedisning, ydergrensen for en fornyet fremrykken af isen 

 efter en interglacial periode og har betegnet denne særskilte 

 nedisning som „Skandinaviens sidste nedisning" eller „den 

 baltiske isstrøms" tid. 



^) Se herom: J. H. L. Vogt. „Oin istiden under det ved de lange 



norsk-finske endemoræner markerede stadium". Det norske geogr. 



selsk. årbog III, 1892, p. 34 ff.; her lindes også nævnt ældre 



litteratur. 

 2) Se dog N. 0. Hoht S. G. U. Ser. C. No. 151. Også oversåt på 



tydsk. 

 ^) Udsigt over det sydl. Norges geologi, p. 40 (1879), 

 ^) De Geer. „0m den skandinaviska landisens andra utbredning", Geol. 



foren, i Stockholm forh. B. 7, p. 436 £F. (1884). 



