﻿SUNKNE LITTORALB ANKER V. NORGES VESTKYST. 103 



protoglaciale dannelser, så måtte de antagelig dels have været 

 sopet bort af den store nedisnings isdække, der må have 

 strakt sig ud over dem, dels have været om ikke helt, så 

 dog delvis dækket af senere afsætninger, dels af afsætninger 

 af morænegrns og senere af slam (ler) udskyllet foran den 

 store nedisnings bræer, der antagelig må have strakt sig helt 

 ud til randen af oceandybet, dels af grus, sand og slam afsat 

 fra svømmende isfjelde, endelig antagelig også af afsætninger 

 under interglaoialtiden (eller intergiacialtiderne); det er ingen 

 rimelighed for, at disse gamle fjæredannelser med strandsten 

 og littorale skjæl ikke i det mindste i nogen udstrækning 

 skulde have været dækkede af eller blandede med andre se- 

 nere afsætninger, om de virkelig stammede helt fra prægla- 

 cial eller protoglacial tid. 



Det synes da meget rimeligere at antage, at disse fjære- 

 dannelser er af nyere datum og i så fald med størst sand- 

 synlighed fra tiden umiddelbart før og under den sidste ned- 

 isning. 



Opblandingen af de arktiske littoralformer (pecten islan- 

 dicus, mya truncata og saxicava pholadis) med en så sydlig 

 form som venus casina viser, at her ikke kan være tale om 

 noget tidsrum efter maximum af udbredelse af den sidste ned- 

 isnings bræer. Thi under den sidste nedisning var faunan 

 langs vort lands hele kyst høiarktisk svarende til den nuvæ- 

 rende fauna i det kariske hav, og da denne arktiske fauna 

 begyndte at opblandes med sydligere former efter nedisningens 

 maximum, under afsmeltningen, da lå landet bevislig ned- 

 sunket til betydelig større dyb end nu, ikke høiere end nu. 

 Den fundne opblanding af arktiske former med sydligere 

 former tyder derfor vistnok med største sandsynlighed på, 

 at efter en mildere interglacial tid, hvorunder landet hævede 

 sig, har en rest af en sydligere fauna holdt sig under ind- 

 vandringen af den arktiske kystfauna; den blandede fauna 

 skulde efter denne antagelse repræsentere littoraldaunelser fra 

 en tid, da den sidste nedisning endnu ikke havde varet så 

 længe, at faunan langs landets kyster udenfor isranden havde 



