﻿DET YNGRE YOLDIALER. 115 



det gamle forbindelsesled mellem Skagerak og Østersjøen over 

 Nerikessundet. Den var allerede 1866, da A. Erdman gav 

 sin oversigt over Sveriges glacialafleiringer fremfundet i 

 „Malarbåckenet" på 30—40 steder, ingensteds over 140' 

 (= c. 44 m.) over havet, men i regelen på høider mellem 

 15 og 90' {= 4,6 og 28 m.) o. h. 



Dette yoldialer i Målardalen må, som liggende indenfor 

 raerne, være af yngre dannelse, end det udenfor raerne ved 

 Kristianiafj orden og i Vestsverige; det skulde efter svenske 

 geologers mening være afsat på en tid under afsmeltningen, 

 da det svenske isliavssund over Nerike var åbent, antagelig 

 ved den tid „då landsånkningen natt sitt maximum och 

 tiliforseln af salt vattn var rikligast" ^). 



Yoldiafaunan i „Målarbåckenet" omfatter, såvidt hidtil 

 kjendt, ingen andre molluskarter ; den har været den eneste 

 af den ældre yoldiafaunas arter af mollusker, der har vandret 

 østover til det baltiske hav, og kunnet tåle de forandrede 

 livsbetingelser her; den har imidlertid åbenbart ikke trivedes 

 ret, thi individantallet er i regelen ringe og størrelsen angives 

 blot til 6 å 10 mm. {Erdmann), eller høist 15V2 mm. 2), mod op 

 til 27 mm. i det ældre yoldialer ved Vesterhavet. Munthe 

 forklarer dette (1. c. p. 104) af den relativ mindre saltgehalt 

 og mener at også den hyppigere vexling i saltgehalten herved 

 har været af betydning. Det er dog vistnok sandsynligt, at 

 også temperaturen i havvandet allerede ved denne tid har 

 været noget høiere ; den betydelige afsmeltning af indlandsisen 

 må selvfølgelig direkte tilskrives den omstændighed, at klimatet 

 under den indtrufne sænkning var blevet mildere, maske for 

 en væsentlig del under indflydelse af rigeligere tilførsel af 

 varmere havstrømme, der ved sænkningen af landpladen fandt 

 vei til de før isdækte kyster. 



^) II. Munthe. „Baltiske hafvots quartara historia". Bihang t. kg. sv. 



Vet. Akad. Handl. B. 18, II (1893) p. 106. 

 ^) I Vasastaden i Stockliolm ; se De Geer. „Stockliolmstraktens geologi", 



Stockholm 1897, p. 17. 



