﻿186 KKISTIANIAF. SENGLACIALE OG POSTGLAC. NIVÅFORANDR. 



mum og antagelig også ivaldJieimia craniuni, terehratella spits- 

 hergensis^ Davids, og terehratulina caput serpentis o. 11.) udbredt 

 sig over store strækninger af havbunden ved Drøbak, livor 

 det tildels sammenhængende har dækket hele sjøbunden fra 

 150 til over 300 meters^) dyb. 



Denne koralrevsfauna har antagelig allerede noget før 

 maximum af nedsynkningen vandret ind i den sydligere del 

 af fjorden og så derfra spredt sig under den største ned- 

 synkning til Drøbak og opigjennem Drammensfjorden og 

 Drammensdalen helt til Mjøndalen. Forekomsten ved Mjøn- 

 dalen (ved Ryg) ligger indenfor (V. for) Rygkollens moræue. 

 hvis plads antagelig svarer til Maridalsmorænen. Bet er altså 

 indlysende, at isranden allerede må have trukket sig langt til- 

 hage hag dette morænetrin, da koralrevet ved Mjøndalen var 

 levende, hvilket stemmer med det ovenfor fundne resultat, at 

 revet har været levende under den største nedsgnkning, da is- 

 randen lå foran Mjøsen og Bandsfjord. 



Den store mægtighed og udbredelse af disse koralrev, 

 viser i overensstemmelse med mægtigheden af det epiglaciale 

 trins grusmasser foran Mjøsen o. s. v., at landet har ligget 

 længe ved maximum af nedsynkning, inden det begyndte at 

 stige, et resultat, som stemmer med det dybt indgravne øverste 

 strandlinietrin i de vestenfjeldske og nordenfjeldske fjorde 

 (conf, dr, A. M. Hansen). 



Som allerede af M. Sats påvist har under landpladens 

 senere stigning lopheliarevet gåt over fra et levende ~ til at 

 blive et dødt koralrev, på hvis døde stokke (fiskerne ved 

 Drøbak kalder dem „pileben") siden under postglacial tid 

 levede en sydlig fauna, hvorefter det døde rev lidt efter lidt 

 indleiedes i ler, hvori da også den yngre, postglaciale fauna 

 findes opbevaret sammen med oculinarevets gamle senglaciale 

 dybvandsfauna. 



1) De strækninger der nu ligger 80 favne dybt, har dengang måttet 

 ligge ca. 300 meter dybt. 



