﻿SÆNKNINGENS OPHØR. 187 



Det er af interesse, at denne fossile lophelia-fauna ikke 

 er indskrænket bare til Kristianiafjordens omgivelser. Således 

 forefindes i universitetets mineralogiske instituts samling et 

 stykke af lophelia prolifera, L. fundet (af dr. Bodom) i en 

 høide af ca. 30 m. (100') o. h. i grov [sand ved broen ved 

 Stenkjær inderst ved bunden af Beitstadfjorden (Trondhjems- 

 fjorden). Dette fund, som tyder på en nedsænkning af lan- 

 det til mindst 180 å 220 m. lavere end nu stemmer med den 

 her fundne terrassehøide ca. 190 m. 



Sænkningens ophør. 



Allerede medens isranden lå ved Kristiania, var landet 

 her, efter hvad vi ovenfor så, antagelig nedsunket til ca. 200 

 m. lavere end nu; da den øverste marine grense ved Kristi- 

 ania ligger ved 215 m. o. h., var sænkningen [altså nær sit 

 maximum, allerede da isranden lå bag de store moræner i 

 Kristianiadalens bund, idet allerede den aller største del af 

 sænkningen her da var tilendebragt og kun den sidste rest 

 har fundet sted ved israndens yderligere tilbagerykning. 



Det syntes derfor allerede af denne grund rimeligt, at 

 maximum af sænkningen må være indtruffet forholdsvis snart 

 efter israndens tilbagerykning fra Kristianiadalen. Ovenfor 

 udtaltes den opfatning, at den senglaciale sænknings maximum 

 må have faldt sammen med israndens beliggenhed foran de 

 store sjøer, Mjøsen, Hurdalsvand, Randsfjord, Sperillen etc. 



Om dette er rigtigt, som nedenfor skal søges nærmere 

 påvist, da er det åbenbart, at i så fald de foran sjøerne 

 afsatte moræner ved den påfølgende stigning må have tjent 

 som dæmninger, der efter israndens videre tilbagerykning måtte 

 hindre havets indtrcengen hag samme. I ethvert fald måtte 



