﻿DE EPIGLACIALE SJØER ER OPDÆMMEDE FERSKVANDSSJØER. 195 



Og med dette kun sparsomt tilstede, vidueude om en endnu 

 raskere tilbagerykning af isranden. Terrasserne ved Mjøsen 

 afsattes således under stigningen i en stadig voxende fersk- 

 vandssjø^ dannet ved bræens afsmeltning indenfor moræne- 

 dammen syd for samme. Denne sjø skulde således have 

 nået op til ca. 200 m. o. la.., hvorved store dele af Mjøsens 

 nuværende omgivelser, særlig i Hamartrakten må have været 

 begravet; eftersom isen smeltede af strakte sig denne fersk- 

 vandssjø også et stykke op igjennem Gudbrandsdalen, her 

 dog til mindre heide, idet damhøiden snart aftog ved ailøbets 

 gjennembrud. 



Hvad angår Hurdalsvand, Randsfjord (og dens dals fort- 

 sættelse op igjennem Land og Etnedalen) Sperillen o. s. v., 

 så foreligger endnu ikke tilstrækkelige undersøgelser til at 

 noget bestemt kan udtales om, hvorvidt disse sjøer og deres 

 dalfører ovenfor samme har været fyldt af hav. Det kan 

 således endnu ikke udtales noget sikkert om, hvorvidt også 

 for deres vedkommende forholdet har været det samme som 

 for Mjøsen, SiJcre marine afsætninger er heller ikke fra deres 

 omgivelser kjendt. Selv har jeg ved Randsfjorden forgjæves 

 søgt efter lerlag med skjæl (på Gran, i Brandbu, ved Odnæs) ; 

 ligeså i Land (ved Tomlevolden); dog er det mig meddelt, at 

 der ved Stensrud, lige ved Fluberg dampskibsanløbssted ved 

 Randsfjordens øvre del for ca. 30 år siden skal være fundet 

 skjæl i en lerbakke ved gravning for en kjælder. Da disse 

 skjæl ikke blev undersøgt, er det naturligvis ikke udelukket^ 

 at det kan have været ferskvandsskjæl eller endog (som det 

 passerede mig på Gran) silurforsteninger. Ligeså er det mig 

 opgivet, at der under anlægget af Randsfjordbanen skal være 

 fundet skjæl nær høiden mellem Heen og Randsfjord på 

 Randsfjordsiden, altså i en høide mellem 150 og 200 m. Er 



