﻿204 KRISTIANIAF. SENGLACIALE OG POSTGLAC. NIVÅFORANDR. 



Til samme tid, under maximum af sænkningen (forsåvidt 

 dette indtraf samtidig i den sydlige og nordlige del af landet, 

 hvilket ikke er bevist) må klimatet, ifølge den opbevarede 

 yoldiafauna i de ovenfor nævnte forekomster fra Nidel vens 

 dal nedenfor Selbu sjø og fra Rånen, ligesom nutildags have 

 været koldere i Trondhjems stift og Nordland, maske omtrent 

 svarende til det nuværende klima i det hvide hav (couf. den 

 lille, langstrakte form af portlandia arctica), altså med en 



midlere lufttemperatur for året af ca. ^- 2 "^ C. Forskjellen 



fra det samtidige klimat ved Kristiania skulde da have været 

 ca. 2 — 4 "^ C, svarende til den nuværende forskjel mellem 

 klimatet ved Kristianiafjorden og ved Nordlands kyst, der 

 også udgjør omtrent 2 — 3 "^ C. — 



I sum af ovenstående ser vi således, at klimatet i Kristi- 

 aniafjordens omgivelser under den del af sænkningen efter 

 den sidste nedisning, som har fundet sted under tidsrummet 

 mellem afsætningen af raet og de epiglaciale moræner foran 

 de store sjøer, har forandret sig fra at være et høiarldish Mimat 

 med en årlig middeltemperatur af luften af sandsynligvis 

 ca. -^ 8 å 9^ C. til et horeo-arJctisk Mimat som ved Vestfinmar- 

 ken og Tromsø med en årlig middeltemperatur a^f -{- 2 k 

 2V-2 C, svarende til en differens af ca. 10 å 13 '^ C. Såvel 

 denne differens, som hele det af isen udførte arbeide under 

 afsmeltningen vidner om, at det tidsrum, der er hengået 

 mellem raets afsæbning og afsætningen af de epiglaciale mo- 

 ræner foran sjøerne må have havt en varighed af et betyde- 

 ligt antal årtusender. 



Dette tidsrum, der karakteriseres af den derunder stedfundne 

 sænkning af landet under fortsat afsmeltning af den endnu 

 resterende del af landisen og under forandring af klimatet fra 

 et høiarktisk til et boreoarktisk klimat, svarer nøiagtig til det 

 tidsrum, hvorunder det sidste store amerikanske isdække ( Wis- 

 cowsm-landisen) afsmeltede under sænkning af landpladen og 

 under afsætning af nøiagtig de samme j^oldialerer (Amerika- 

 nernes „leda-clays") foran randen af den tilbagerykkende front 

 af landisen i Maine, St. La^yrence-flodens dal og Champlain- 



