﻿II. De under landets stigning af satte sen- 

 glaciale skjælbanker og lerlag. 



Ovenfor søgtes godtgjort, at sænkningen af landpladen 

 antagelig ophørte og stigningen begyndte endnu medens is- 

 randen lå foran de store sjøer, Mjøsen, Hurdalsvand, Rands- 

 fjord, Sperillen o. s. v. ved det epiglaciale trin, hvis svære 

 grusmasser og foranliggende lerfelter markerer, som det synes, 

 det længste ophold af den udtungede brærand under isens til- 

 bagerykning, svarende til et længere tidsrum med nogenlunde 

 uforandrede klimatiske forhold. 



Her melder sig nu et spørgsmål, som ikke hidtil er stillet, 

 nemlig spørgsmålet om, hvorvidt stigningen overalt er begyndt 

 samtidig, — eller hvorvidt det ikke snarere må antages, at 

 erikelte dele af landet har begyndt at stige før andre, så at det 

 kan tænkes, til og med indenfor et mindre område som Kri- 

 stianiafeltet, at de periferiske dele af landet har været i stig- 

 ning allerede på en tid, da de mere centrale områder endnu 

 ikke var begyndt at stige eller maske endog, medens de endnu 

 holdt på at synke? 



Med det nuværende kjendskab til den ulige grad af stig- 

 ning af de forskjellige dele af landet er en sådan antagelse 

 allerede på forhånd ikke aldeles urimelig, og hvis man til- 

 lægger hypotesen om en vis årsagssammenhæng mellem is- 

 trykket og landets sænkning og stigning nogen betydning, som 

 mange glacialgeologer af en række grunde i de senere år er 



14 



