﻿222 KRISTIANIAF. SENGLACIALE OG POSTGLAC. NIVÅFORANDR. 



dømmelse, af på hvilket dyb en forekomst kan antages dan- 

 net, tåges særligt hensyn til i hvert enkelt tilfælde. 



De i de øverste senglaciale skjælbanker i Smålenene i 

 masse forekommende arter er, som bekjendt, følgende: 



halanus porcatus, da Costa (derhos i mindre mængde 

 halanus crenatus, Brug. og verruca Strømia, 0. F. Muller) 

 mytilus edulis, Lin. 



Disse to arter udgjør ifølge M. Sårs i regelen „uoget 

 nær de to trediedele af den hele „skjælmasse" i skjælban- 

 kerne ^) ; denne masseophobning af disse arter er karakteristisk 

 for littoralbeltet. 



Næst efter disse arter i mængde kommer i regelen: 



saxicava pholadis, Lin. (og i mindre mængde s. arctica, 



Lin., der vistnok ikke er nogen særskilt art); 

 mya truncata, Lin. 



begge ofte i mængde, om end ikke i regelen som de fore- 

 gående, i alle fald på de norske forekomster; på forekom- 

 sterne ved Uddevalla og flere andre skjælbanker er som be- 

 kjendt saxicava pholadis^ Lin. tildels den uden sammenligning 

 i størst mængde optrædende art. 



1) I anledning af denne fra et forholdsvis mindre antal skjælbanker 

 hentede karakteristik har amanuensis Øyen fra sin erfaring vel- 

 villigst meddelt mig følgende: 



„Når Sårs angiver, at de to trediedele af massen i de glaciale 

 skjælbanker består af brudstykker af fortrinsvis balaner og dernæst 

 mytilus, må dette vistnok ikke opfattes rent bogstavelig. Det er 

 vanskeligt at angive noget bestemt forholdstal i så henseende, så 

 længe der ikke foreligger nogen bestemt undersøgelse af forholdet, 

 men en sats kan allerede nu udtales ganske bestemt: dette forhold 

 er meget vekslende fra sted til sted og på et og samme sted ofte meget 

 vekslende fra lag til lag. Balaner med deres let erkjendbare enkelte 

 dele og mytilus med sin karakteristiske farve kan allerede af den 

 simple grund komme til at træde vel meget i forgrunden ved det 

 første blik på forholdet. Men lige så sikkert som vi træfier lag,, 

 hvori de førstnævnte spiller en fremtrædende rolle, og ligeså sik- 

 kert som vi træffer lag, der med fuld ret kunde betegnes som myti- 

 lusskikter, ligeså sikkert findes på andre steder saxicavazoner og 

 pectenskikter, i hvilke sidste pecten islandicus, Mtill. optræder som 

 den forherskende art". 



