﻿III. De postglaciale skjælbanker og lerlag 

 i Kristianiafeltet. 



Af hele den foregående iidredning fremgår, at nogen 

 grense mellem de afleininger, der endnu er sammenfattede 

 som senglaciale, og de som må antages at være afsatte, efterat 

 klimatet havde ændret sig så væsentlig, at neppe engang 

 nogen rest af landisen kan antages at have existeret længer, 

 og som derfor med fuld god grund kan betegnes som post- 

 glaciale, i ethvert fald ikke kan optrækkes på grundlag af 

 nogen bestemt nivålinie, udtrykt ved procent af den hele 

 hævning, idet denne, som ovenfor søgtes godtgjort, ikke har 

 været proportional over hele Kristianiafeltet, ligesålidt som 

 udenfor dette område. 



Også viser allerede den nuværende kundskab, som den 

 kan hentes fra studiet af skjælbankernes og lerlagenes fauna, 

 som rimeligt måtte være, ingen skarpe grenser, men tværti- 

 mod en række af overgange, af langsomme forandringer i 

 faunans sammensætning, som overhovedet gjør det yderst 

 vanskeligt at afmærke et bestemt punkt i række følgen af 

 forandringer i nivå og fauna, ved hvilket et tidsrum, der 

 kunde betegnes som det postglaciale, kan siges at have be- 

 gyndt. 



Det lar sig derfor ikke undgå, at inddelingen her indtil 

 videre må bli temmelig vilkårlig, — et forhold, som jo for- 

 øvrigt gjælder næsten enhver geologisk tidsinddeling fra tider, 

 der har efterladt sig kontinuerlige afsætninger. 



23 



