﻿458 KRISTIANIAF. SENGLACIALE OG POSTGLAC. NIVÅFORANDR. 



vistnok havt endnu meget større udbredelse end nu, da de 

 mange steder i dalen er fjernet over større strækninger ved 

 erosionen, ved teglværksdriften og tildels også er dækket ved 

 bebyggelsen. Dette ler kan efter dets mest karakteristiske 

 fossil passende betegnes som isocardialeret. 



At gjennemgå i det enkelte alle tilgjengelige forekomster 

 i Kristianiadalen af isocardialeret skulde blot føre til unødige 

 gjentagelser; i det følgende skal derfor forsøges givet en 

 almindelig karakteristik af dette ler og dets fauna og kun 

 nogle få forekomster exempelvis anføres. 



I^eret selv er i regelen et normalt blåler, på de dybest- 

 liggende forekomster i dalen og i sine dybere lag oftest meget 

 fint, frit for sand, og kun som sjeldenhed og rent undtagel- 

 sesvis (nær dalside med tilstødende fjeld) med en enkelt sten. 

 Opad mod dagoverfladen, hvor oxydationen ved atmosfæri- 

 lierne har gjort sig mere gjældende, er det gjerne grågult 

 eller gulfarv^et og her på grund af forvitringen gjerne uden 

 eller med yderst slet opbevarede fossiler; det uforandrede blå- 

 ler kan undtagelsesvis være ret rigt på fossiler, men oftest er 

 det snarere temmelig fattigt både på arter og individer. Skikt- 

 ning synes oftest kun meget utydelig eller slet ikke i blåleret, 

 i alle fald når det er så pas fugtigt, at det endnu er plastisk. 

 Det skiller sig derfor såvel ved sin beskaffenhed som ved sin 

 fauna gjerne meget karakteristisk fra det underliggende area- 

 ler; om grensen mellem begge se forøvrigt nedenfor. 



Isocardialeret findes i Kristianiadalen helt ned til havets 

 nivå og går ned under samme i dalens laveste del ; hvor høit 

 det når op over havet, kan jeg ikke med fuld sikkerhed af- 

 gjøre, da de høiestliggende forekomster gjerne er meget fossil- 

 fattige. Såvel i Loelvens dalføre, som i Munkebækkens dal- 

 føre og tildels langs Akerselven kan det følges langt op ved 

 hjælp af teglværkernes profiler. I Munkebækkens dalføre når 

 det i ethvert fald op til ca. 55 — 60(?) m. o. h., men isocardia 

 cor selv er ikke påvist fuldt så høit. Det er også sikkert, 

 at faunan ikke er fuldt så artrig på de øverste forekomster, 

 som på de laveste, der således vel antagelig er noget yngre. 



