﻿DET YNGSTE POSTGLACIALE LER'. SCROBICULARIALERET. 551 



de samtidige skjælbanker, naturligvis nu er beliggende under 

 havets nivå; imidlertid dannes erfaringsmæssig i fladere land- 

 skab, i langgrunde indestengte poller o. s. v. også den dag 

 idag ler på ganske ubetydeligt dyb, endog blot 1 — 2 meter, 

 så der nok undtagelsesvis kan træffes lavtliggende lerfore- 

 komster også svarende til de yngre af de lavere tapesbanker 

 over havets nivå eller lige i havlinien. Men i almindelighed 

 vil det yngste postglaciale ler, selv i ringe høider o. h. af 

 blot — 5 m., snarere svare til de midlere og høiere af de 

 lavere tapesbanker, end til de laveste af disse. 



Dette yngste tilgjengelige postglaciale ler har navnlig i 

 de senere år været blottet i ganske stor udstrækning og såle- 

 des været gjort tilgjengeligt for undersøgelse ved dybe grav- 

 ninger for grundmure i de lavere liggende dele af selve Kri- 

 stiania by og nærmeste omgivelser. Således ved gravninger 

 på nationalteatrets tomt, det historiske museums tomt, flere 

 tomter i Stortingsgaden og Karl Johans gade; ældre under- 

 søgelser foreligger fra gravninger på Sørengen i Oslo [Miln- 

 ster). Ligeså er det kjendt fra gravninger i BæJckelaget, ved 

 Slemmestad i Røken o. s. v. Overalt er dette ler med sin 

 karakteristiske fauna påvist i ringe høide o. h., fra ca. 5 m. 

 o. h. til 2 å 3 m. og mere under havet. 



Faunan i dette ler har i Kristianiadalen overalt vist sig 

 at være temmelig fattig; den mest karakteristiske og tillige 

 den i størst mængde optrædende art har næsten overalt vist 

 sig at være scrobicularia piperata, Bell. (se fig. 54; også 

 tab. VIII fig. 13 a, b), en til Middelhavet udbredt sydlig form, 

 der findes nulevende ved vor vestkyst, men ikke længer i 

 Kristianiafjorden, på ganske grundt vand, — 8 m. dyb. Arten 

 er vistnok indvandret allerede i den første del af den post- 

 glaciale tid, men først i det yngste ganske lavtliggende og 

 åbenbart på meget grundt vand (5 — 10 meters dyb) afsatte 

 ler i Kristianiadalen er den tilstede i stor mængde, som den 

 mest karakteristiske form, så falrig, at det synes berettiget 

 at karakterisere dette yngste ler i Kristianiadalen som scro- 

 biciilarialer. 



