﻿572 KRISTIANIAF. SENGLACIALE OG POSTGLAC. NIVÅFORANDR. 



Jeg er derfor efter nærmere overveielse blit stående ved 

 den ældre tredeling af faunans arter i arktisJce. boreale og lusi- 

 ianiske, idet kun undtagelsesvis ved siden deraf en mere spe- 

 ciel gruppering og karakteristik efter andre hensyn er be- 

 nyttet. 



Jeg må i denne forbindelse bemærke, at selvfølgelig de 

 senere årtiers omfattende undersøgelser af de arktiske have 

 i ganske væsentlig grad har måttet forandre opfatningen af, 

 hvilke arter kan ansees som ægte arktiske former ; en naturlig 

 følge af dette bedre grundlag for bedømmelsen af en arts 

 arktiske (høiarktiske) karakter er det, at de principer for af- 

 grensningen af det arktiske element i faunan, som M. Sårs 

 og senere G. 0. Sårs lagde til grund, har måttet opgives og 

 modificeres. 



Som arktiske — det vil sige høiarktiske — har jeg kun 

 anseet arter, der har sin karakteristiske udbredelse i vel ud- 

 viklede kraftige, store former i selve Ishavet (det kariske 

 hav, havet omkring Franz Josefs land, Spitzbergen, Nord- 

 grønland, havet n. f. Asien og Amerika) og som tilsvarende 

 for en stor del findes repræsenterede i de ældste senglaciale 

 afleininger (yoldialeret etc); jeg betegner disse arter som 

 arktiske, også når de har udbredelse langt mod syd (eller til- 

 svarende kan følges fra de ældste senglaciale til de yngste 

 postglaciale afleininger, som f. ex. macoma calcaria o. fl.), idet 

 netop påvisningen af den høiarktiske arts formforandringer 

 under lidt efter lidt andre livsbetingelser gir karakteristiske 

 bidrag til forståelsen af den nuværende faunas udvikling af 

 de tidligere. 



Omvendt betegner jeg som boreale en mængde arter, der 

 af M. Sårs og særlig af G. 0. Sårs endnu måtte ansees som ark- 

 tiske, såsnart det lader sig påvise, at de enten overhovedet ikke 

 går ind i den høiarkti.ske zone eller selv i den sydlige del af 

 den arktiske zone har en mindre kraftig udvikling og mindre 

 almindelig udbredelse o. s. v., end i den boreale zone, hvor 

 de har sin hovedudbredelse og når sin kraftigste udvikling; 

 de varieteter, der findes af disse arter i den boreoarktiske 



