﻿OM SÆNKNING. I KRISTI ANIAFELT. EFTER DEN EPIGLAC. TID. 625 



Denne bestemmelse, der turde ansees for den eneste nogen- 

 limde sikre bestemmelse af et geologisk tidsrum, som hidtil 

 er kjendt, er af denne grund meget værdifuld. Det kunde 

 være fristende på grundlag af denne at forsøge bestemmelser 

 også længer tilbage, f ex. for tidsrammet til det epiglaciale 

 trin, for tiden mellem dette trin og begyndelsen af ratiden 

 0. s. v., men jeg tror, at det foreløbig er rettest at modstå 

 denne fristelse. Bevismaterialet er endnu altfor ufuldstændigt, 

 huUerne i vor kunskab for store, og et sikkert grundlag for 

 sådanne bestemmelser er endnu ikke fremlagt. 



Om sænkninger i Kristianiafeltet efter den 

 epiglaciale tid. 



De svenske kvartærgeologer, særlig De Geer, og senere 

 de danske geologer har som bekjendt påvist, at under den 

 milde tid, da littorinafaunan le vede i Østers] øn og da tapes- 

 bankerne afsattes omkring Kristianiafjorden som ved kysterne 

 af Skagerak og Kattegat, en betydelig landsænkning må have 

 fundet sted i den sydlige og østlige del af Skandinavien ; også 

 for Finland og endog for Kola [Hamsay] ansees denne post- 

 glaciale landsænkning {litlorinasænkningen) for sikkert bevist. 



I nyeste tid har særlig Gunnar Andersson ment at kunne 

 påvise, at ikke blot denne ene, men to forskjellige landsænk- 

 ninger skulde have fundet sted i det sydlige Skandinavien 

 efter istidens afslutning, idet han har fremlagt en række 

 kjendsgjerninger, hvoraf han foruden til den allerede før godt- 

 gjorte littorinasænkning, slutter til en noget ældre sænkning 

 allerede samtidig med ancylussjøn {ancylussænlcningen)^); senere 



hans hypotese, om at der ikke skulde være hengået mere end ca. 

 9 — 10000 år siden den epiglaciale tid etc. 

 ') Se herom bl. a. Gunnar Andersson. „Geol. foren, i Stockholm for- 

 handl., b. 16 (1894) p. 697; ligeså: Bull. d. 1. commission géol. de 

 Finlande", no. 8, p. 152 ff. (1898). 



40 



