150 Különfélék. 



F. Sitones linealus L., Psallidium maxülosum F . Opatrum 

 sabulosutn L., Cleonus jasciatus Mull., Cleonus sulcirostris 1.., 

 de mindezek kártétele elenyésző csekély ahhoz képest, melyet a 

 Cleonus pímcliventris Germ. okoz. Ennek ós álczájának külsejét, 

 életmódját és kártételét szerző igen behatóan tárgyalja, de ettől itt 

 eltekinthetünk, mivel az fentemlített közleményünkben elég bőven 

 le volt írva, s inkább áttérhetünk a tüzet súlypontjaira, a bogár 

 irtására. Ezt régebben a bogárnak kézzel vagy baromfival való sze- 

 désével, a répának mérges anyaggal való permetezésével és a fe- 

 nyegetett, vagyis helyesebben a régi répatáblának körülárkolásával 

 végezték, de az kielégítő eredménynyel nem járt, habar mindegyik 

 mód magában sikeres, mert p. o. répaföldön járt tyúk gyomrában 

 217, pulykáéban pedig 340 bogarat találtak. A veszedelmes bogár 

 ellen csak úgy lehet kellő eredménynyel védekezni, ha az irtás 

 emiitett módjait, vagy legalább legtöbbjét alkalmazzák s illetőleg 

 követik azt a módszert, melyet a Pozsony megyei diószegi kiter- 

 jedt répa-gazdaságban követnek. Itt az eljárás a következő : Nyá- 

 ron és őszkor kutatják, van-e es a táblán hol van répabogár; erre 

 a czélra több helyen kiásnak répát s azt es a körülötte levő földet 

 szorgosan átvizsgálják, és az illető helyet megjelölik, hogy tavas 

 kor tudják, hol kell az irtási munkát végezni. Kora tavaszkor kez- 

 dik a régi répatáblán a bogár szedését; így p. o. 1886-ban, mikor 

 tömegesen lepett fel, 600 gyereket alkalmaztak (3000 frt költséggel) 

 és ezek 20 nap alatt 7 — 8 millió bogarat szedtek össze. A sze- 

 déssel karöltve jár a regi répaföldön a bogár mérgezése, mely 

 c?élra jó korán répát vetnek, mely a rendes vetésnél előbb kell ki, 

 azt azután arzénvegyülékkel permetezik és ezt a csalogató vetést es 

 permetezését szükség esetén ismétlik. A mely bogár az így meg- 

 mérgezett répalevelet megízleli, mind elpusztul. Ily eljárás mellett 

 a gondos gazda jó termésre számíthat. 



A sáskairtásnál német Kelet- Afrikában teljes sikerrel a kövekező 

 eljárást alkalmazták, a mely már Transvaalban is bevált. Kiküldtek 

 benszülötteket, hogy a köztelkeken a költő telepeket és az egészen 

 fiatal állatok tartózkodási helyét felkutassák. Oda azután kafferek 

 által vizet vitettek, azt ott helyben felforralták és szitaszeru 

 edényből kiöntözték, mitől úgy a peték mint a fiatal állatok elpusz- 

 tultak. Ugyanezt köteles volt minden földbirtokos, büntetés terhe 

 mellett megtenni. Nehézséget csak a költő telepek megtalálása 

 okozott, de erre nézve is van jó jel. A hím ugyanis a pározas 

 után, a nőstény pedig a petezés után kimúlik. Nagyobb mennnyi- 

 segű saskatetem jelzi tehát a költő telepeket, melyek többnyire 

 nyilt helyen fekszenek. A kifejlődött sáskákat pedig úgy irtották, 

 hogy nagyobb területet úgy vetettek be, hogy minden oldalon l 1 a 

 m. szeles részt szabadon hagytak. Ide 10 — 10 m. távolságban fel- 

 halmoztak nem teljesen száraz rőzsét es füvet, mely az égetésnél 

 nagy füstöt ereszt. Ha azután közelednek röpülő vagy meg vándorló 

 sáskák, és felismerhető, melyik oldalról készülnek a gabonát meg- 

 rohanni, akkor a szél irányához képest meggyújtották azokat a 

 rozserakásokat, melyeknek füstje a szántóföldön áthúzódott. Ennek 



