176 K ülönfélék. 
, Rovarcsata". Ezen ezím alatt leírja Tömörkény Ist- 
ván egy hangya (Tetrcmorium caespitum [L.) és bogár (Amara 
auhca L.) durakodását, melyet némi kihagyással közlünk a c Ter- 
mészet; után. A bogár tíz akkora, mint a hangya, de azért ezen 
utóbbi a támadó fél; elkapta állkapcsaival a bogár baloldali 
csápját s annál fogva húzta a bogarat, ahogy csak birta. Amaz 
meg e támadás ellenében tenetetlenül vergődött. Ahogy mozgott, 
ahogy igyekezett támadójától szabadulni, mind mutatta, hogy 
igen kínos helyzetben van. Különben meglehetős félénk, örökké 
szaladó állatka. A hangya ellenben útonálló természetű jószág. 
Már Aristoteles említi felőlük, hogy ha nem vadásznak is más 
rovartársaikra, de mindent összehordanak, amit csak találnak. 
Azt azonban, hogy egy nála sokkal nagyobb bogárba ily rabló 
módon belekössön, még sohasem láttam. Legérzékenyebb helyén, 
a csápján ragadta meg a bogarat s azután minden erejével húzni 
kezdte. Az Amara védekezett, ahogy bírt, de nem sokra ment 
vele a gyámoltalan. A bal első lábával igyekezett a  csápjáról 
lesöpörni a hangyát, ami azonban épen nem sikerült. Csak  ver- 
gődött kínosan, a hangya pedig folyton húzta és ezibálta. Bizo- 
nyára haza akarta vinni a bolyba eleségül. A Carabus most már 
mind a két első lábát használatba vette, hogy valahogy majd 
így eltávolítja az ellenséget. A hangya ekkor fordított a dolgon, 
felment a meglapult bogár hátára, de a szájában tartott csápot 
oda is fefvonszolta magával. Majd megint leszaladt, húzta jobbra- 
balra, előre a hozzáképest elefánttestű állatot. Az meg nem birt 
ellene tenni semmit. Megvolt gyámolva tökéletesen. Utóbb meg- 
untam nézni azt az állatkínzást, ennélfogva nagyot ütöttem a 
kerti asztalra, melyen a küzdelem folyt. A hangya erre megijedt, 
eleresztette a bogár bajuszát és az asztallábon sietve lefutott. 
Lehet, hogy harezba akarta szólítani a többi társait, mert 
amilyen útonállók az is kítellik tőlük. A kínzójától megszabadult 
futóbogár veszteg maradt az asztalon. Mozgattam: nem moz- 
dult. A csata teljesen kimerítette. Háradt volt és elernyedt. 
Igen érzékeny testrésze lehet az a csáp, amelyet  meg- 
mart a hangya. Kitettem az árnyékból az asztalt a napra 
s újjhegyről nehány esepp vizet  eseppentettem a szegény 
megkínzott nagy tohonya elé. A víztől eleinte megriadt, hátrált, 
de azután az egész fejét beledugta s a bajuszát is fürdötte benne. 
Egy jó óra kellett hozzá, amíg rendben föléledt, akkor azután 
lemászott az asztalról. Lehet, hogy útjában újból elfogták a 
hangyák. 
A szőlőrontó molyokat (Conchylis ambiguella Hb. és 
Eudemis botrana Schiff.) további tanulmány tárgyává 1) tette 
Laborde J. (Bull. du ministere de 1 agricult. 1901—2.) Ugy 
tapasztalta, hogy a két molypille életmódja igen különböző s en- 
nélfogva nem lehet ellenük egyformán védekezni. Mind a kettőt 
rengeteg számban fogják, a Conchylist lámpákkal, az Judemist 
1) V. ö. Rovartani Lapok XÍI. kötet 17-. 1. 1905. 
