﻿VEG 
  A-EXPEDITIONENS 
  VETEN8KA 
  PLIGA 
  ASSETEN. 
  

  

  63 
  

  

  Ungefär 
  halfvägs 
  mellan 
  Jinretlen 
  och 
  Pidlin 
  ligger 
  Majngatir. 
  

   Kusten 
  mellan 
  Jinretlen 
  och 
  sistnämnda 
  trakt 
  utgöres 
  af 
  ett 
  

   några 
  famnar 
  bredt 
  sandigt 
  strandbälte, 
  innanför 
  hvilket 
  höjer 
  

   sig 
  en 
  omkring 
  20—40 
  fot 
  hög 
  brant 
  sluttning 
  — 
  den 
  inåt 
  

   landet 
  gående 
  tundrans 
  nordgräns 
  mot 
  hafvet. 
  Med 
  korta 
  

   mellanrum 
  är 
  denna 
  branta 
  sluttning 
  afbruten 
  af 
  små 
  dälder. 
  

   Vester 
  om 
  Majngatir 
  ända 
  till 
  det 
  omkring 
  4 
  eng. 
  mil 
  deri- 
  

   från 
  belägna 
  kap 
  Tscheautau 
  bibehåller 
  kusten 
  samma 
  karak- 
  

   ter, 
  men 
  är 
  betydligt 
  lägre. 
  Från 
  Tscheautau 
  gick 
  vår 
  väg 
  

   öfver 
  den 
  jämna 
  tundran 
  på 
  något 
  afstånd 
  från 
  kusten. 
  Ett 
  

   stort 
  träsk, 
  hvars 
  strand 
  vi 
  följde 
  under 
  halfannan 
  timmes 
  

   tid, 
  och 
  några 
  små 
  träsk 
  passerades 
  under 
  den 
  återstående 
  

   delen 
  af 
  färden. 
  Dessa 
  träsk 
  äro, 
  enligt 
  min 
  skjutskarls 
  ut- 
  

   sago, 
  endast 
  ett 
  par 
  fot 
  djupa. 
  Trakten 
  heter 
  Kynmanka, 
  I 
  

   söder 
  såg 
  jag 
  en 
  bergskedja 
  stryka 
  fram 
  — 
  efter 
  hvad 
  jag 
  på 
  

   långt 
  håll 
  kunde 
  döma 
  — 
  i 
  NO 
  — 
  SV. 
  

  

  »Byn 
  Pidlin 
  utgöres 
  af 
  fyra 
  tält, 
  uppslagna 
  på 
  Koljutschin- 
  

   vikens 
  östra 
  strand. 
  Antalet 
  invånare 
  är 
  endast 
  något 
  öfver 
  

   20 
  personer. 
  Pidlin 
  och 
  Koljutschin-ön 
  äro 
  de 
  enda 
  bebodda 
  

   platserna 
  vid 
  Koljutschin-viken. 
  Jag 
  blef 
  utanför 
  tälten 
  emot- 
  

   tagen 
  af 
  byns 
  befolkning 
  och 
  förd 
  till 
  Tscheptschos 
  tält. 
  

   Tscheptscho 
  lofvade 
  att 
  i 
  februari 
  fara 
  med 
  mig 
  till 
  Anadyrsk. 
  

  

  »Min 
  värd 
  hade 
  en 
  hustru 
  och 
  tre 
  barn. 
  För 
  natten 
  kläd- 
  

   des 
  barnen 
  fullständigt 
  af; 
  de 
  fullvuxna 
  hade 
  på 
  sig 
  korta 
  

   byxor 
  — 
  mannen 
  af 
  garfvadt 
  skinn, 
  hustrun 
  af 
  tyg. 
  I 
  den 
  

   tryckande 
  värmen, 
  som 
  underhölls 
  af 
  tvänne 
  under 
  hela 
  natten 
  

   brinnande 
  tranlampor, 
  vore 
  det 
  äfven 
  svårt 
  att 
  sofva 
  i 
  de 
  

   tunga 
  renskinnsdrägterna. 
  Dock 
  täckte 
  de 
  öfver 
  sig 
  med 
  ren- 
  

   hudar. 
  Då 
  här 
  utom 
  hettan 
  herskade 
  en 
  förskräcklig 
  stank 
  

  

  — 
  tschuktscherna 
  förrättade 
  sina 
  naturliga 
  behof 
  inne 
  i 
  sof- 
  

   rummet 
  — 
  kunde 
  jag 
  icke 
  uthärda, 
  utan 
  att 
  ett 
  par 
  gånger 
  gå 
  

   ut 
  för 
  att 
  hämta 
  frisk 
  luft. 
  

  

  »Då 
  vi 
  följande 
  morgon 
  stigit 
  upp, 
  stälde 
  värdinnan 
  uti 
  

   ett 
  platt 
  tråg 
  till 
  frukost 
  först 
  sälkött 
  och 
  späck 
  med 
  ett 
  slags 
  

   surkål 
  af 
  jästa 
  Salix-blad, 
  derpå 
  sällefver 
  och 
  slutligen 
  sälblod 
  

  

  — 
  alltsammans 
  fruset. 
  

  

  »Bland 
  föremål 
  af 
  etnografiskt 
  intresse 
  såg 
  jag 
  utom 
  den 
  

   i 
  hvarje 
  tält 
  förekommande 
  schamantrumman, 
  hvilken 
  icke 
  be- 
  

   traktades 
  här 
  med 
  den 
  vidskepliga 
  fruktan, 
  som 
  jag 
  eljest 
  ofta 
  

   märkt, 
  en 
  knippa 
  amuletter 
  fastade 
  vid 
  en 
  smal 
  rem 
  och 
  en 
  

   vargskalle, 
  som 
  äfven 
  var 
  upphängd 
  vid 
  en 
  rem. 
  De 
  förra 
  ut- 
  

   gjordes 
  af 
  en 
  ett 
  par 
  tum 
  lång 
  träklyka, 
  af 
  det 
  slag 
  som 
  man 
  

   ofta 
  ser 
  tschuktscherna 
  bära 
  på 
  bröstet, 
  vidare 
  skinnet 
  jämte 
  

  

  