﻿VEGA 
  -EXPEDITIONENS 
  VETENSKAPLIGA 
  ASSETEN. 
  69 
  

  

  går 
  emot 
  vinden 
  och 
  utan 
  nödig 
  försigtighet 
  utsätter 
  blottade 
  

   delar 
  af 
  ansigtet, 
  händerna 
  eller 
  handlofvarne 
  för 
  den 
  kalla 
  

   luften. 
  Utan 
  att 
  man 
  varnas 
  af 
  någon 
  häftigare 
  plåga 
  upp- 
  

   står 
  frostskada, 
  hvilken, 
  om 
  den 
  ej 
  i 
  tid 
  upptinas 
  genom 
  den 
  

   skadade 
  delens 
  gnidning 
  med 
  handen 
  eller 
  med 
  smältande 
  

   snö, 
  lätt 
  kan 
  blifva 
  af 
  ganska 
  allvarsam 
  beskaffenhet. 
  De 
  

   flesta 
  bland 
  dem, 
  som 
  nu 
  för 
  första 
  gången 
  voro 
  med 
  om 
  en 
  

   högnordisk 
  öfvervintring, 
  blefvo, 
  då 
  den 
  första 
  kölden 
  inträffade, 
  

   mer 
  eller 
  mindre 
  frostbrända 
  fiere 
  gånger, 
  så 
  att 
  höga 
  med 
  

   blodvatten 
  fylda 
  frostblåsor 
  af 
  ett 
  par 
  qvadrattums 
  utsträck- 
  

   ning 
  uppstodo, 
  men 
  lyckligtvis 
  aldrig 
  så 
  mycket, 
  att 
  någon 
  

   verklig 
  olycka 
  inträffade. 
  Sedan 
  alla 
  man, 
  varnade 
  af 
  erfaren- 
  

   heten, 
  blifvit 
  mer 
  aktsamma, 
  förekoinmo 
  dylika 
  frostskador 
  

   sällan. 
  Ej 
  heller 
  förekom 
  något 
  enda 
  fall 
  af 
  frostskada 
  på 
  

   fötterna, 
  Härtill 
  bidrogo 
  våra 
  för 
  klimatet 
  mycket 
  ändamåls- 
  

   enliga 
  skodon, 
  hvilka 
  utgjordes 
  af 
  stora 
  segelduksstöflar 
  med 
  

   sulor 
  af 
  läder. 
  På 
  bottnen 
  af 
  dessa 
  hade 
  man 
  sennegräs 
  (Ca- 
  

   rex 
  vesicaria). 
  Sjelfva 
  foten 
  var 
  klädd 
  i 
  ett 
  eller 
  två 
  par 
  

   strumpor, 
  utanpå 
  hvilka 
  man 
  bar 
  en 
  fotlapp 
  af 
  filt, 
  Vår 
  fot- 
  

   beklädnad 
  var 
  således 
  ett 
  mellanting 
  mellan 
  den 
  af 
  Parry 
  för 
  

   arktiska 
  resor 
  införda 
  fotbeklädnaden 
  och 
  lapparnes 
  höfylda 
  

   komager. 
  Alla, 
  som 
  begagnat 
  den, 
  äro 
  ense 
  derom, 
  att 
  den 
  

   lemnade 
  intet 
  öfrigt 
  att 
  önska. 
  Afven 
  vid 
  längre 
  vandringar 
  

   i 
  våt 
  snö 
  äro 
  dessa 
  skodon 
  att 
  föredraga 
  framför 
  läderskodon. 
  

   Dessa 
  senare 
  blifva 
  nämligen 
  tunga 
  och 
  vattendränkta 
  och 
  

   kunna 
  svårligen 
  under 
  en 
  nattrast 
  i 
  det 
  fria 
  torkas. 
  Segel- 
  

   duksskodonen 
  och 
  det 
  i 
  dem 
  lagda 
  höet 
  torkas 
  deremot 
  lätt 
  

   på 
  en 
  enda 
  natt. 
  De 
  äro 
  äfven 
  som 
  våta 
  lätta 
  och 
  genom 
  den 
  

   luftvexling, 
  som 
  den 
  underliggande 
  hösulan 
  möjliggör, 
  föga 
  

   osunda. 
  Jag 
  tror 
  mig 
  derför 
  på 
  det 
  bästa 
  kunna 
  förorda 
  dessa 
  

   skodon 
  för 
  vinterresor 
  och 
  vinterjagtfärder 
  i 
  vårt 
  eget 
  land. 
  

  

  För 
  händernas 
  skyddande 
  användes 
  helvantar 
  af 
  sälskinn 
  

   och 
  semsk, 
  inuti 
  fodrade 
  med 
  fårskinn 
  och 
  vid 
  handlofven 
  

   kantade 
  med 
  något 
  långhårigt 
  pelsverk. 
  De 
  buros 
  vanligen 
  

   med 
  band 
  om 
  halsen, 
  såsom 
  barn 
  pläga 
  bära 
  sina 
  vantar. 
  Vid 
  

   utarbete 
  buros 
  dessutom 
  tunna 
  yllevantar 
  omedelbart 
  på 
  

   händerna. 
  

  

  För 
  öfrigt 
  buro 
  vi 
  den 
  vanliga 
  svenska 
  vinterdrägten, 
  

   kanske 
  med 
  något 
  rikligare 
  vinterylle 
  än 
  man 
  brukar 
  i 
  Sverige, 
  

   Renskinnspeskar 
  och 
  renskinnsbellingar 
  (engelsmännens 
  »leg- 
  

   gins») 
  funnos 
  för 
  alla 
  man, 
  jämte 
  ett 
  stort 
  antal 
  olika 
  slag 
  af 
  

   pelsar. 
  Men 
  de 
  flesta 
  begagnade 
  dem 
  sällan, 
  ej 
  ens 
  vid 
  en 
  köld 
  

   af 
  — 
  45° 
  eller, 
  hvad 
  som 
  var 
  vida 
  värre, 
  blåst 
  med 
  en 
  tern- 
  

  

  